07.09.2024 | Luka Žveglič, 26.08.2024 | Tradicionalne prireditve | Vabila
V soboto,7. Septembra 2024, ob 5. uri z avtobusne postaje Sevnica.
Praženje krompirja bo na nogometnem igrišču, tam bo tudi ekipa naših pražilcev. Ostali udeleženci pa bomo opravili pohod na Pikovo (992mnv) in nazaj do prizorišča festivala. Hoje za okoli 3 ure. Če pa kdo ne bi šel na ta pohod, se lahko tudi sprehodi po mestu in ogleda njihove zanimivosti. Hodimo na lastno odgovornost.
STROŠEK IZLETA: okoli 25€, odvisno od števila udeležencev
PRIJAVA in INFORMACIJE: najkasneje do četrtka 5. septembra 2024, ali do zasedbe mest na tel.:041 481 697 Darinka
10.06.2024 | Romana Ivačič, 23.06.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
in ob 9.17 smo v Rogaški Slatini. Sprehodimo se skozi park do lokala, kjer nam zadiši kava.
Že od daleč se nam kaže naš prvi cilj: novi razgledni stolp. Razgledni stolp Kristal je z višino 106 metrov najvišji stolp in hkrati najvišja stavba v Sloveniji, če ne štejemo tovarniških dimnikov. Stolpnice v Ljubljani so visoke do 89 metrov, trboveljski dimnik 360 metrov, dimniki in hladilni stolp v Šoštanju od 122 do 230, dimnik v Šiški 150 metrov. Začeli so ga graditi leta 2022, po enem letu nekaj manj kot polovica višine, odprli naj bi ga julija 2023, v resnici so ga 23. 5. 2024. Stal je okrog pet milijonov evrov.
Po Mostu Sonce pridemo do elegantne oblike nad nami, na levi so prodajne hiške, ki so ta dan prazne. V recepciji prodajajo spominke in vstopnice za obisk: deset evrov za odrasle, osem s popustom. Naenkrat je lahko na stolpu do 150 ljudi. Dvigalo za 22 oseb, ki ima eno steno kot okno, nas zelo hitro pripelje na razgledno ploščad, po stopnicah pridemo še na odprto teraso na višini 104 metre. Oboje je zavarovano z debelo šipo,
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
kljub slikovitim razgledom pa fotografije niso kaj prida, steklenih sten pač ne čistijo. V kavarni s 40 sedeži na višini 96 metrov nazdravimo s pivom,
stopimo pa tudi na steklo in se zazremo v globino. Tudi vračamo se z dvigalom, stopnic se nam zdi preveliko: kar 594 naj bi jih bilo.
Sprehajamo se po drevoredu in ogledujemo trgovinice, najdemo vhod v kopališče, čudimo se napisom v ruščini, kar kaže na (bivše?) lastnike hotelov in obiskovalcev v Rogaški Slatini.
Osrednji del Zdravilišča je kot vedno hortikulturno zelo lepo urejen, nas pa mika še sprehod na Janino. Začetek poti najdemo pri teniških igriščih in se začnemo vzpenjati po gozdni poti.
Hoja sicer ni naporna, ozračje pa je soparno in kmalu nam vsem curlja in kaplja z obraza. Tu in tam se odpre kakšen razgled, hodimo naokrog in potem po grebenu
vse do razglednega stolpa. Petnajst metrov je visok, zgradili so ga leta 1956, obnovili pa 2021.
Z njega občudujemo razgled, vendar nam pogled na središče Zdravilišča zastira gozd. Hitro zvrnemo " ta kratkega", da se ne bi prehladili, in se po krajši poti vrnemo v dolino, ker že padajo prve dežne kaplje.
V Gostilni Bohor nas čaka že prej naročena malica: pasulj s sladico ali piščanec, tudi pivo se k temu prav prileže.
Ne čakamo dolgo na avtobus ob 13.35 proti Celju, v Grobelnem v dežju prestopimo na direktni vlak, ki je ob pol štirih v Sevnici.
Več posnetkov
Fotoreportaža: Ljubo Motore.
Video:
06.06.2024 | Admin PD Lisca, 14.06.2024 | Društvene zadeve | Poročila
Šest članov PD Lisca Sevnica in gorski vodnik Boris Strmšek, smo se v četrtek, 6. 6. 2024 ob drugi uri zjutraj, podali na pot proti Alagni v italijanskem Piemontu ter naprej na Monte Roso. Monte Rosa je s svojimi 4634 metri drugi najvišji vrh v Alpah. Mont Blanc jo prekaša le po višini, po velikosti pa je Monte Rosa daleč največji gorski masiv v Evropi. Leži na meji med Švico in Italijo, med Zermattom na eni in Alagno na drugi strani. Ponaša pa se tudi z najvišje ležečo kočo v Evropi (koča Margerita na 4554 m) in kar s sedmimi glavnimi vrhovi.
Po osmih urah vožnje smo prispeli v Alagno in kupili karte za 2400 vm prikrajšanega vzpona (cca. 7 ur hoje). Nihajka nas je pripeljala na 3260 m visoko Punto Indren, kjer smo dejansko začeli naš vzpon do koče Gnifetti na 3647m. Počutje je kljub hitri spremembi višine ostalo dobro, vreme pa iz minute v minuto slabše. Do koče smo že občutili vpliv redkejšega zraka, Boris in Peter pa sta v mislih pripravljala aklimatizacijsko turo. Vendar je slabo vreme - sodra nas je namreč prala kar lep del vzpona - poskrbelo, da smo ostali v koči Gnifetti, v miru povečerjali ter počivali. V petek smo ob šesti uri zjutraj v dveh navezah, v prvi Boris, Monika, Tomaž in Luka, v drugi Peter, Barica in Jože, krenili proti Vincent-Pyramide 4215m. Hodili oz. vzpenjali smo se počasi, saj je na tej nadmorski višini zrak že precej redkejši in bi hitrejši korak kaj hitro povzročil omotico, slabost, glavobol. Če telo ne dobi dovolj kisika, se kaj hitro lahko razvije višinska bolezen, ki najpogosteje prizadene možgane in pljuča. No, na srečo mi teh težav nismo imeli, tako da nam je v sončnem petkovem dopoldnevu glavno težavo predstavljal vse močnejši veter ter ponekod grozeči seraki, zaradi česar smo bili tudi vsi opremljeni z lavinskim trojčkom (žolno..) ter cepini. Ob vzpenjanju smo občudovali kar nekaj turnih smučarjev, za katere je Monte Rosa ob lepem vremenu smučarska Meka. Po dobrih treh urah nam je uspelo stopiti na vrh Vincent-Pyramide, s katerega smo se zaradi hudega vetra kaj hitro spustili na sedlo. Zatem smo se povzpeli še na sosednji vrh Balmenhorn 4167 m, na katerem je postavljen bivak ter velik kip Jezusa. Tu je bilo potrebno kar malo poplezati, kar je z velikimi derezami kar malce nerodno oz. zahteva veliko previdnosti. Ker je moč vetra naraščala, kar je prispevalo k naši dodatni utrujenosti, smo se odločili za sestop po drugi strani gore nazaj v kočo Gniffeti. Ker je bilo v soboto sredi dneva že napovedano precejšnje poslabšanje vremena, smo se odločili, da bomo zadovoljni z osvojenim ter smo se tako že v sobotnem dopoldnevu podali v dolino. V Alagni smo ob pogledu proti vrhovom Monte Rose ugotovili, da je bila naša odločitev pravilna, saj so gorovje odeli megla in oblaki. Ogledali smo si mestece Alagna, kjer so hiše zgrajene in pokrite z obdelanim kamnom ter si podprli želodčke. Nato smo se odpeljali nižje po dolini do gostišča, kjer sta nam Peter in Boris rezervirala še zadnjo nočitev. V nedeljo smo se srečno vrnili v naše Posavje. Hvala Petru Požunu iz PD Lisca Sevnica ter Borisu Strmšku za odlično organizacijo ter vožnjo in vodenje na nepozabno turo.
20.05.2024 | Romana Ivačič, 23.06.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ob tem nas zabava napis na tabli.
Peljemo se naprej do Šentruperta in do Izletniške kmetije Možina v Dragi pri Šentrupertu.
Zdaj pa peš: malo po cesti, veliko po gozdu z občasnimi razgledi v dolino in proti Okrogu. V Nebesih nas greje sonce, priljubi pa se nam tudi oskrbnik, ki pride ravno pravi čas, da nam skuha okusno kavo.
Foto: Ljubo Motore.
Posnetek s fotoaparatom Vinka Šeška.
Občudujemo razglede, fotografiramo,
Foto: Vinko Šeško.
potem pa se odpravimo spet v dolino.
Nekateri nekje na sredi poti zavijemo malo po svoje, ampak vse poti vodijo v dolino, kjer nas potrpežljivo čakata avtomobila.
Več posnetkov
Fotogalerija: Ljubo Motore.
Video:
06.05.2024 | Romana Ivačič, 07.05.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Danes nas je od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca samo pet - ob osmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). En avto je dovolj za današnji cilj: Vetrnik nad Kozjim. Blanca, Brestanica, na Senovem pa je že čas za kavo in klepet. Potem pa naprej: Koprivnica, Gorjane in raztreseno naselje Vetrnik z okoli 130 prebivalci.
Parkiramo pri velikem gospodarskem poslopju in leseni hiši številka 20, zraven pa stoji novejša hiša. Čuva jo pes, ki pa nas niti ne pozdravi. Sosed v brunarici na vzpetini pa ne bi bil tako gostoljuben, saj z ograjami in napisi kaže, da obiskovalci niso zaželeni.
Za dobrodošlico nam služijo informativne table Kozjanskega parka, potem nas poučujejo še na več mestih. Občina Kozje pa ima na svoji spletni strani še zanimiv zapis:
Hrib Vetrnik (708 m) najdemo na vzhodu Bohorja. Na svoji severni strani se nekoliko bolj strmo spušča proti Kozjemu in dolini Bistrice, na svoji južni strani pa je položen, prijazno poseljen z zaselki in samotnimi hišami, travniki in vinogradi, razpreden s cestami in kolovozi. Njegovo turistično privlačnost predstavlja prav več kot 20 ha ekstenzivnih hribovskih travnikov. Kozjanski park ima zaslugo, da se obiskovalci Vetrnika poleg užitka v naravnih lepotah lahko tudi kaj naučite skozi UČNO POT VETRNIK. Informacijske table med drugim obiskovalca poučijo o posebni življenjski združbi, tako imenovanem suhem travniku. Nekaj, kar naj bi bilo suho, je na poševni vršni planoti, na velikanski zemeljski dlani, nastavljeni soncu, spomladi čudovito obarvano od neštetih travniških rastlin. Za suhe travnike je značilno izjemno veliko število rastlinskih in živalskih vrst, med njimi nekaterih zelo redkih. V višku sezone lahko naštejemo več kot 50 rastlinskih vrst na kvadratni meter. Na Vetrniku cveti na primer kar 25 vrst redkih in ogroženih orhidej. Tu je še izredno veliko metuljev, mrežekrilcev, hroščev in ostalih živali. Z vrha Vetrnika je lep razgled na Boč in Donačko goro, trg Pilštanj, dolino reke Bistrice in vzhodne obronke Bohorja. Ob lepem vremenu pa pogled sega tudi do Gorjancev z brežiško-krškim poljem, v smeri SZ pa še do dela celjske kotline, obronkov Kamniško-Savinjskih Alp in na severu do Pohorja.
Učna pot nas pelje v hrib, počasi stopamo in si ogledujemo drobno cvetje med nizko travo.
Veliko je glavinca neverjetno žive barve, zraven se košati ranjak, tu in tam kukavice, salamonov pečatnik in šmarnice so tudi že začele cveteti, kranjska lilija je pa še v popku.
Kar nekaj je tudi baldrijana.
Foto: Vinko Šeško.
Piha sicer hladen veter, vendar se harfa na vrhu hriba ne oglaša, novi sta pa očitno dve razgledni ploščadi.
Odpira se nam širen razgled od Donačke gore in Boča do Gorjancev, vmes pa nešteto slikovitih gričkov.
Opazimo tudi Grad Rajhenburg in "Brežiško morje".
Spustimo se navzdol po drugi strani hriba, potem pa ga obkrožimo in sklenemo pentljo.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Pri leseni zapornici nas Mimi pogosti z "dezinfekcijo", pri avtu pa še s slastnim zavitkom.
Vračamo se po drugi poti: Mrčna sela, Veliki Kamen, Lokve, Brestanica, na Blanci pa si še potešimo žejo. Ob dvanajstih smo doma.
Kratko - a sladko!
Več posnetkov
Fotogalerija: Ljubo Motore
Video:
29.04.2024 | Romana Ivačič, 29.04.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
V bližini Letališča Cerklje naš pogled pritegnejo velike njive inkarnatke (Trifolium incarnatum), človek bi rekel rdeče detelje, pa ni čisto tako. V bližnjih Skopicah ji konkurenco delajo maki.
Za obrobo, pa tudi po gozdovih, je v polnem cvetju še ena rastlina, ki je baje ne poimenujemo prav: to je navadna robinija ali neprava akacija (Robinia pseudacacia).
Foto: Ljubo Motore.
Peljemo se potem naprej do Čateža ob Savi (približno 300 prebivalcev) in parkiramo v senci blizu Župnijske cerkve svetega Jurija. Kraj je imel cerkev že v 12. stoletju: najprej leseno, potem zidano, vendar na poplavnem področju in župnik je moral med mašo pogosto stati na pručki, da si ni zmočil nog. V 19. stoletju so zgradili novo cerkev više, stran od vode.
Zakoračimo po označeni poti, ki pa le ni tako dobro označena: oznake manjkajo predvsem na odcepih poti.
Res pa je, da so poleg planinskih znakov tudi table ČATEŽEVE ENERGIJSKE PEŠPOTI (Čatež naj bi bil škrat - pol človek, pol kozel),
na novo so še postaje lesenega križevega pota, ljudje so shodili še svoje poti in bližnjice ... 14 postaj križevega pota od Župnijske cerkve svetega Jurija do Cerkve svetega Vida na vrhu Šentvida so odprli na cvetno nedeljo - prvo nedeljo v aprilu leta 2023. Postaje je izdelal po rodu Čatežan Vlado Cencel, ki lesene skulpture ustvarja z motorno žago.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Gremo mimo druge postaje, potem pa strmo v hrib po travniku ob gozdu. Naprej se odločimo za bolj senčno pot po gozdu in dvakrat ravnamo v stilu: "po srcu mladi imamo bližnjice radi". K sreči niso dolge, so pa strme.
V okrog 45 minutah smo pri Cerkvi svetega Vida,
ob vratih najdemo opisano zgodovino kraja in stavbe.
Foto: Ljubo Motore.
Na novo pa je tu razgledna ploščad, ki so jo odprli 18. aprila 2024.
Z nje se odpira razgled od Kamniško-Savinjskih Alp do Medvednice; Brežice, Brežiško morje, elektrarna, Čatež, brzice na Savi - vse to pa vidimo kot iz letala.
Slavica nam na klop pripravi izvrstno malico: kruh in dve vrsti suhih salam, žgano pijačo in dobro vinsko kapljico. Sveže jagode in sladkarije drugih udeležencev še dopolnijo izbiro.
Posnetek z aparatom Vinka Šeška.
Seveda je obvezen skupinski posnetek,
potem pa v dolino in domov v Sevnico.
KRASNO DOPOLDNE!
Več posnetkov
Fotogalerija: Ljubo Motore
Video:
22.04.2024 | Romana Ivačič, 23.04.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Zbiranje ob osmih zjutraj na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica), kot je to običajno za Ponedeljkovo skupino Planinskega društva Lisca Sevnica. Mrzlo jutro je, zato nam najprej zadiši kavica.
Pet se nas z dvema avtomobiloma pelje na Železniško postajo Tržišče, kjer se nam pridružita še dva. Zdaj pa naprej do Koludrja pri Šentjanžu, kjer je eden od začetkov Rudarske tematske poti TK PAV.
Za nekaj minut zamudimo organiziran odhod, pa nič zato, saj Vinko dobro pozna pot.
Najprej hodimo med hišami, občudujemo lepo urejene vrtove, potem med travniki in že smo v gozdu.
Po njem nas vodijo smerokazi, na določenih točka so postavljene zanimive informativne table. Pot je prijetna, nekaj rahlih vzponov in spustov je na njej, tu in tam je blatna. Ves čas pa nas spremlja ptičji spev.
Pri duglaziji dohitimo skupino in prisluhnemo Cveti Jazbec, ki predstavlja kraj Krmelj, pomen nekdanjega premogovnika in razvoj v zvezi z njim. Opisuje tudi življenje po zaključku kopanja premoga (Metalna, Lisca), pa tudi napredek Krmelja na področju kulture in športa.
Pot nadaljujemo po lesenih poteh, ker prihajamo na področje močvirja.
Foto: Vinko Šeško.
Ob mlaki izvemo, kakšen je bil dnevni kop premoga (Tagbau - TK PAV), na katerem je delalo tudi veliko žensk. Prostor je zdaj namenjen uživanju v naravi,
pri čemer pomaga tudi Knapčeva bukvarna. Marija Imperl nam prebere nekaj utrinkov iz knjig, ki so spravljene v njej.
Mimo cvetočega čemaža se povzpnemo na široko pot, po kateri so včasih spravljali premog. Desno se strmi breg spušča do rečice Hinje in informativna tabla nas poduči o vodi.
Naš zadnji postanek je namenjen vzpenjači za spuščanje premoga. Res praktična tehnična rešitev! Od tu bi se lahko spustili v Krmelj,
mi se pa vračamo k svojima jeklenima konjičkoma.
Foto: Vinko Šeško.
Vmes pa se še malo odpočijemo in posladkamo pri mlaki.
V Gostišču Barbara se okrepčamo z malico, dovolj izdatna je, da si povrnemo energijo.
Foto: Vinko Šeško.
Zbrana družba mi s krasno orhidejo in pesmijo vošči ob obletnici rojstnega dneva. Tudi planinski prijatelji in prijateljice so zaslužni za to, da je moje življenje bogato. ISKRENA HVALA!
Več posnetkov
Fotogalerija Vinka Šeška
Potek poti
Video:
08.04.2024 | Romana Ivačič, 10.04.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Kako hitro tečejo minute, ko se ti zdi, da imaš še veliko časa. Kar hiteti moram, da sem pred šesto uro zjutraj na zbirališču - parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Zbere se nas sedem od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica in z dvema avtomobiloma krenemo skozi Zidani Most in Celje do Mozirja, kjer nam zadiši kava.
V novo opremljenem lokalu nam spretna natakarica servira vseh sedem kav in kozarcev vode na enem pladnju: dve skodelici kave sta v nadstropju.
Zdaj pa naprej skozi Gornji Grad, preko Črnivca do Kranjskega Raka, potem pa še naprej. Kmalu plačamo parkirnino, parkiramo pa ne na prvih parkirnih prostorih,
ampak šele v Mačkinem kotu, potem, ko dodobra obvozimo Veliko planino "po trebuhu".
Naprej pa peš v smeri Zelenega roba in Velikega stana. Dva se odločita za bližnjico po dolini,
ostale pa počasi po cesti s krasnimi razgledi na to dolino in strmine ob njej. Vremenska napoved sicer ni bila zelo obetavna, razveseli pa nas sonce in le malo oblačnosti. Veter nam hladi od hoje razgreto čelo.
Gore kar žarijo v svoji belini.
Že ob poti nas spremljajo žafrani, vmes pa košati telohi, blazine rese, tudi volčin že cveti.
Pri rumenem cvetju se sprašujemo, kaj to je. Aplikacija PlantNet predlaga "vedno zelena gladnica", prepričani pa nismo.
Okrog pastirskih koč pa se je kar razlila modro vijolična barva cvetov žafrana.
Po približno uri hoje se ustavimo pri Kapeli Marije Snežne, ki je prvotno stala na tem mestu že pred 2. svetovno vojno. Ob koncu vojne so jo nemški vojaki požgali, ponovno pa je bila postavljena leta 1988 na pobudo takratnih pastirjev. Posvečena je Mariji Snežni in tako 5. avgust predstavlja poseben praznik za kapelo ter celotno pastirsko naselje.
Fotografija z aparatom Vinka Šeška.
Spustimo se po pobočju pod Kapelo, kjer na razgledni točki pod drevesom počiva naš planinski prijatelj Tone, ki je želel, da prah po njegovi smrti raztrosijo po njegovi ljubljeni planini. V mislih se ga spomnimo in zaželimo, da v miru počiva na tem čudovitem kraju.
Čeprav je ponedeljek, se po Veliki planini sprehaja veliko pohodnikov in pohodnic, tudi mladih. Mi si najdemo zavetje pri mizi pastirske koče in malicamo v družbi cele jate kavk.
Do parkirišča se vsi vračamo čez travnike in nam je žal časov, ko je bilo tu še dovolj snega za smučišča. Vlečnice zdaj žalostno propadajo.
Vračamo se po poti prihoda, postanek napravimo samo v Zmajevi votlini ob cesti, da se odžejamo, ob treh pa smo že v Sevnici. Kdor zgodaj vstane ...
Posnetki Vinka Šeška.
Več posnetkov
Video:
24.03.2024 | Luka Žveglič, 24.03.2024 | Društvene zadeve | Novice
Celoten program v zavihku Program dela.
Termin: 6. – 13. 7. 2024
Vsi osnovnošolci vabljeni na teden doživetij!
V soboto 20. aprila 2024, ob 6.00 uri, z avtobusne postaje Sevnica.
INFORMACIJE in PRIJAVE: Darinka Avguštin tel.:041 481 697
najkasneje do 17. aprila 2024, oziroma zasedbe mest,
za lažjo organizacijo prevoza.
Sobota, 20. 4. 2024
Prijave pri mentorjih na OŠ.
Sobota, 27. 4. 2024
15.03.2024 | Peter Požun, 09.04.2024 | Društvene zadeve | Novice
Spoštovane planinke in spoštovani planinci!
Na spodnji povetavi je 55. številka Mladega planinca, v katerem vsako leto združimo in predstavimo naše aktivnosti v preteklem letu.
13.03.2024 | Peter Požun, 28.02.2024 | Tradicionalne prireditve | Vabila
V A B I L O
Spoštovane članice in spoštovani člani PD Lisca Sevnica, dragi prijatelji in podporniki,
v skladu s 23. členom Pravil PD Lisca Sevnica sklicujem redni letni
Zbor članov
Planinskega društva Lisca Sevnica
ki bo v sredo, 13. marca 2024, ob 17. uri
v Kulturni dvorani Sevnica.
Predstavili bomo delovanje društva v letu 2023
in načrte za leto 2024.
Prijava: svojo udeležbo sporočite Darinki Avguštin na telefon 041 481 697 ali elektronski naslov pdlisca@siol.net.
Veselimo se srečanja z vami!
Vljudno vabljeni!
Upravni odbor PD Lisca Sevnica
Peter Požun predsednik
Dnevni red na povezavi https://horukcms.com/_uploads/pd-lisca/prispevki/datoteke/0193_002_Dnevni%20red%20za%20Obcni%20zbor%20PD%20Lisca%20Sevnica.pdf
Vabilo na povezavi https://horukcms.com/_uploads/pd-lisca/prispevki/datoteke/0193_001_Vabilo%20na%20Obcni%20zbor%20PD%20Lisca%20Sevnica.pdf
11.03.2024 | Romana Ivačič, 12.03.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Zvabi nas pot mimo cvetočega črnega trna proti Pečju, ki je že kar prava cesta, potem pa krenemo še malo naokrog po kolovozu
in nazaj do Cerkve svete Marjete, ki jo je Zoran Zelič takole opisal:
Podružnična cerkev Sv. Marjete stoji sredi vasi Pečje severovzhodno od starega mestnega jedra Sevnice. Cerkev je najmanjša izmed vseh podružnic v župniji. Najstarejši pisni vir za cerkev Sv. Marjete je iz leta 1375, ko se omenja vikar Georio (Jurij) pri Sv. Marjeti. Konec 16. stoletja domnevno cerkev ni več stala. Župnijska kronika poroča, da je na tem mestu nekdaj stal zidan križ. Leta 1688 je sevniški župnik Martin Golina s pomočjo trškega pisarja postavil na tem mestu cerkvico. Cerkev je imela prvotno lesen stolp, ki je bil leta 1828 zamenjan z zidanim. Zvonik je bil nekdaj krit s skodlami. Leta 1885 je bil v cerkvi blagoslovljen sedanji oltar Sv. Marjete. Veliki oltar, ki je hkrati tudi edini v cerkvi, je v sedanji podobi klasicističen iz leta 1885. Iz tega časa je kip cerkvene zavetnice Sv. Marjete, stoječe v niši. Poleg nje sta kipa Sv. Apolonije levo in Sv. Lucije desno, ki sta temeljito prebarvana, utegneta pa izvirati še iz 17. stoletja, ko je bil postavljen prvotni oltar.
Ne vemo pa, kaj pomeni na fasadi letnica 1848.
Foto: Vinko Šeško.
Spodnja dva posnetka: Ljubo Motore.
Sosed nas prijazno pozdravi s "ta kratkim", potem pa se začnemo spuščati, delno tudi po poti prihoda.
Pogled nam uhaja proti Logu, potem smo pa že v Sevnici.
Zapeljemo se do gostoljubne hiše Lojza in Jožice, kjer se okrepimo s salamami, ki smo jih dobili v dar pretekli ponedeljek. Gostitelja dodata še kruh, kavo, pecivo, vino; Marjana in Lado pa tudi točita žlahtno kapljico. Kar ni konca različnih debat, potem pa se le odpravimo naprej v deževen dan, ki smo si ga prijetno olepšali.
04.03.2024 | Romana Ivačič, 04.03.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Z dvema avtomobiloma se zapeljemo do Radne, od tam pa pešačimo po cesti proti Lukovcu.
S ceste občudujemo razgled proti Boštanju in Sevnici,
na vrhu pa nas pozdravi zanimiv napis; tudi sicer nam v pozdrav zalaja pes skoraj pri vsaki hiši. Dvigamo se proti Dvorcu Jevša,
pod katerim z zanimanjem opazujemo kamerunske ovce, one pa nas. Celo nekaj nam želijo povedati, pa jih na žalost ne razumemo.
Razumemo pa prijazno povabilo Habinčevih, ki nam nudijo viljamovko in jeger od dveh hiš. Opremijo pa nas tudi s ključem za Cerkev svete Marije Magdalene.
Spustimo se in mimo Kulturnega doma Lukovec odidemo v vas, ki nas vedno znova razveseljuje s svojo urejenostjo. Po mokri in blatni poti,
potem pa strmo v breg pod jamami v skalah prisopihamo do Cerkve.
Občudujemo poslikave in posnamemo posnetka za spomin.
Pot nadaljujemo skozi gozd, pogledujemo proti vasi, potem proti Konjskemu,
za ozadje pa so nam hribi od Kuma, preko Lisce in Skalice do Bohorja ter pred njimi kar tri cerkve.
Spet smo pri Habinčevih, kjer oddamo ključ, za "nagrado" pa se odžejamo z dobro kapljico.
Z novo pridobljeno energijo se spustimo do Radne, potem pa se še pred dvanajsto vrnem v Sevnico. Z dobro voljo smo pregnali dež!
Video:
26.02.2024 | Romana Ivačič, 27.02.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
tudi natakarica se nas spomni in hitro postreže s prijazno besedo in dobro kavo.
Preko železnice in potoka Slomščica se napotimo, potem pa navkreber po urejeni pešpoti proti naselju Ponikva (okrog 500 prebivalcev).
Če se obrneš, opaziš okrog sebe prijazne hribe z vijugastimi cestami do posameznih hiš, vmes njive in veliko sadovnjakov, čisto zadaj pa se malo kaže belina Kamniško-Savinjskih Alp. Ponikva je sicer eden najstarejših poseljenih krajev na slovenskem Štajerskem, prvič omenjen leta 1203 (več o zgodovini pod videom), mi pa pridemo najprej k novim hišam.
Na desni strani nas zamika Cerkev svetega Ožbolta in krenemo k njej. V Wikipediji lahko preberemo:
Cerkev stoji na zemljišču, ki je bil del velike posesti, ki jo je v začetku 18. stoletja kupil Štefan Novak, praded Antona Martina Slomška. Na njegovi zemlji je že stala kapela svetega Ožbalta iz 15. stoletja. Dal jo je povečati in opremiti v baročnem slogu. Okrog cerkve je njegov pravnuk blaženi Anton Martin Slomšek (slovenski škof, pesnik in pisatelj,1800 - 1862), ki se je rodil v zaselku Slom, pasel očetovo čredo. Stopnice, ki vodijo v zvonik, so mu bile prva prižnica, da je z nje drugim pastirjem obnavljal nagovor, ki ga je slišal pri nedeljski sveti maši. Kasneje se je kot študent in duhovnik tu rad ustavil in molil. Stavba datira v leta 1735 oziroma 1736 in je bila leta 1856 predelana. Na jug orientirano cerkev sestavljajo ladja s kapelo, zvonik in enako širok prezbiterij. Oprema je večinoma baročna iz 19. stoletja.
Cerkev je na lepem razgledišču, ob njej je posajena lipa, na informativni tabli je poleg opisa tudi besedilo Slomškove pesmi: Glejte, že sonce zahaja, skoraj za goro bo šlo ... Takoj zapojemo prvo kitico,
ko se oziramo na Ponikvo in naokrog. Slavica pa poskrbi za dezinfekcijo, da se ne bi prehladili.
V dolino se spustimo kar po travniku, potem pa se malo ustavimo ob potoku z oznakami Kraške vodne učne poti Stanka Busarja. Še mali naprej po cesti in smo na rastišču velikonočnice na Boletini, ki spada v območje Nature 2000 in je zavarovano z ograjo. Cvetja ni toliko kot lani,
se nam pa kljub temu nasmiha veliko lepih primerkov.
Posnetek s fotoaparatom Vinka Šeška.
Fotografiramo, malicamo, poplaknemo malico s Cizlovim vinom, potem pa krenemo proti Ponikvi.
Najprej obiščemo Cerkev svetega Martina, ki so jo zgradili v 18. stoletju na mestu starejše v renesančnem slogu s sledovi rokokoja. Na žalost je zaklenjena, župnika pa tudi ni doma in ne moremo občudovati njene bogate notranjosti. Na fasadi so tudi ostanki oreha, pod katerim je bil odlikovan dvanajstletni Anton Martin Slomšek pri prvi šolski skušnji leta 1812.
V bližini je spomenik Antonu Martinu Slomšku in Blažu Kocenu (geograf in kartograf, 1821 - 1871), ki je nekaj posebnega: na zaviti zgradbi je zasajeno grmičevje in zelenje. To je paviljon in družabna oaza po zamisli arhitekta Marka Mušiča, ki polepša to vaško jedro.
V lokalu pri trgovini se odžejamo,
Foto: Vinko Šeško.
potem pa se s Slomškovo mislijo spustimo spet v dolino. Med klepetom hitro mine čakanje na vlak ob 13.10, ki je direktni in že pred pol tretjo smo doma.
Lep in dobro izkoriščen dan!
Video:
19.02.2024 | Romana Ivačič, 24.02.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Peljemo se naprej na Malkovec, kjer parkiramo pri Vinskem dvoru Deu in občudujemo razglede daleč naokrog.
Potem se peš začnemo spuščati in na levi puščamo Pavlo vas, potem pa nas spremlja gozd,
ob cesti pa strmine z ogromno teloha.
Trščina je razpotegnjeno naselje s hišami ob cesti, naši pogledi pa uhajajo nazaj proti Malkovcu in Pavli vasi.
Pri eni hiši so uredili čudovit skalnjak, ki je poln pomladnega cvetja. Malo se povzpnemo in spet skozi gozd, za katerim se nam odpre veliko posestvo Vodlanovih. Upokojena zakonca iz Ljubljane sta si tu postavila hišo, staro hišo pa urejata s starinami. Tudi okolica je polna starih kmetijskih strojev in pripomočkov.
V ogradi nas pozdravijo štirje oslički, ki so res simpatični.
Posnetki Vinka Šeška.
Prijazna gostitelja nas pozdravita z žgano pijačo, čajem in bogatim narezkom, ki ga pridno zalivamo z vinom, potem pa se posladkamo še s kavo. Kar težko se je posloviti.
Nekaj časa se vračamo po poti prihoda,
Foto: Vinko Šeško.
potem pa zavijemo v zeleno dolino in po gozdu ter cesti naravnost proti Malkovcu.
Pavlo vas imamo zdaj na levi. Ko prisopihamo na vrh,
samo še mimo spomenika do avtomobilov in naše zanimivo dopoldne je končano.
Video:
12.02.2024 | Romana Ivačič, 14.02.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Samo štiri se odločimo za pohod po nasipu ob Savi, čeprav tu in tam pade kakšna kapljica dežja. V naravi se vidi, kako se prebuja pomlad: mačice na grmovju,
zvončki - kot bi se razlila bela barva pod drevesom. Hodimo do konca poti,
kukamo proti Logu, potem pa se vračamo.
Kratko - a sladko: nadihale smo se svežega zraka, se razgibale in naklepetale.
11.02.2024 | Luka Žveglič, 25.01.2024 | Splošno | Novice
Objavljamo nekaj novih terminov naših akcij.
Opisi in Razpisi so na voljo v zavihku Program dela.
Prevoz iz Sevnice z avtobusom ob 11.00
Sobota, 17. 2. 2024
Info in prijave: Darinka Avguštin / 041 481 697 / pdlisca@siol.net
Tridnevni izlet na Korčulo, 31. 5. 2024 do 2. 6. 2024.
29.01.2024 | Romana Ivačič, 31.01.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Z dvema avtomobiloma se odpeljemo na Laze, od koder se nas pet napoti proti Primožu.
Lepi razgledi se nam odpirajo proti Dedni gori, potem Rogačicam, dlje naprej so Gorjanci ...
Foto: Vinko Šeško.
Vinko in Elčka nam prideta naproti, da napravimo posnetek v sončnem dopoldnevu.
Pri njiju (Češnjice) v kaminu plapola ogenj,
miza pa vabi z aperitivom in poprtnikom, ki ga je spekla Mimi.
Foto: Vinko Šeško.
Vinkov rojstni dan slavimo in zaželimo mu vse dobro z besedami in pesmijo. Potem pa malica: še topel popečen toast z maslom in na njem tatarski biftek - to pa res tekne!
Da vsaj malo porabimo kalorije, se napotimo mimo vinograda, ki ga Vinko že pridno obrezuje,
skozi gozd s šopki telohov, potem pa na urejeno igrišče kraja Češnjice. Popki na češnjah so že napeti,
na travniku pa najdemo tudi spomladanske žafrane.
Posnetek z aparatom Vinka Šeška.
Ko se vrnemo, nas čaka spet obložena miza: okusna kisla juha, pecivo, tri vrste vina, kava ... Res nismo bili lačni in žejni.
Posnetek z aparatom Vinka Šeška.
Zgodnje dopoldanske ure so nas zvabila spet domov na počitek po kulinarično "napornem" dopoldnevu.
HVALA LEPA GOSTITELJEM!
Fotogalerija Vinka Šeška
Video:
22.01.2024 | Romana Ivačič, 22.01.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica: v sončnem, a hladnem jutru, se nas na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) zbere šest, vendar sta dva odločena, da po poledenelih poteh ni varno hoditi. Tako gremo skupaj na kavo in klepet, štirje pa se odločimo za Lisco.
Z avtomobilom se zapeljemo ob Sevnični, preko Krakovega, skozi naselje Lisce na Malo Lisco. Cesta je kopna, po dolini je drevje in grmovje obloženo s snegom, više pa ne. Toplotna inverzija je kriva za to: v Sevnici je bilo ob našem odhodu minus osem stopinj, na Lisci pa le minus dve.
Spodnji posnetek: Vinko Šeško.
Parkiramo in se napotimo po snegu v hrib. Vidi se, da je bilo za konec tedna veliko obiska in je po snegu mnogo poti in gazi.
Ko stopimo iz gozda, se nam najprej odpira pogled proti severu,
Spodnji posnetek z aparatom Vinka Šeška.
na vrhu pa daleč naokrog: Julijske in Kamniško-Savinjske Alpe so prav fotogenične, doline zastirajo redke meglice.
Oba posnetka: Vinko Šeško.
Na vrhu pošteno piha, zato se spustimo po stezi k Jurkovi koči, pravo zavetje na soncu pa najdemo na klopeh pred Tončkovim domom, ki je sicer ob ponedeljkih zaprt. Iz lastnih zalog se malo okrepčamo, potem pa se po cesti vrnemo k vozilu.
Ob enajstih smo spet v Sevnici, ki jo je sonce malo ogrelo, še vedno pa kaže zimski videz.
Več posnetkov
Fotogalerija Vinka Šeška
Video:
15.01.2024 | Romana Ivačič, 20.01.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Parkiramo v bližini Cerkve svete Trojice, ki je najvišje ležeča podružnica župnije Svibno. V osnovi je cerkev romanska, predelana je bila v 16. in 17. stoletju, leta 1862 pa je bila v celoti tudi povišana in na novo obokana.
Foto: Vinko Šeško.
Odpravimo se proti Nebeški gori, ki je z višino 958 metrov najvišji vrh Občine Radeče.
Spodnji posnetek: Vinko Šeško.
Le 25 minut nam obeta kažipot: ob travniku, potem pa skozi gozd in pot je vse bolj strma. Nekaj je snežnih zaplat in blata, zato je treba paziti na korak, da nam ne zdrsne.
Na vrhu je vpisna knjiga in žig ter zvonček za srečo in nekaj klopi. Večino so uredili leta 2004 ob občinskem prazniku, zvon pa so postavili leta 2009.
Spodnja dva posnetka: Vinko Šeško.
Srknemo malo žgane pijače, da se ne prehladimo, potem pa nadaljujemo pot po grebenu, ki se kmalu spremeni v utrjeno gozdno cesto do doline Sitni kal (naselje Ključevica).
Tu in tam nas pozdravijo telohi, ki so radovedno pokukali na plan. Opazimo odcep do domačije (Ključevica 16), kjer se je leta 2016 zgodil umor Branimirja Brajdeta. Osumljencu so sodili leta 2017: izgovarjal se je, da se je zgodila nesreča.
Pot nadaljujemo po dolgi dolini, se vmes še malo okrepčamo, potem pa se v bližini domačije Pr' Kovačk spomnimo zdaj že pokojne ženice, ki nas je vedno prijazno pozdravila in pogostila s pijačo. Ne zavijemo na levo v Škratovo dolino,
ampak hodimo naprej po cesti nazaj do Čimernega.
Foto: Vinko Šeško.
Ob povratku še kratek postanek v naselju Jelovo pri palčkih, potem pa domov.
Potek poti
Več posnetkov
Fotogalerija Vinka Šeška
Video:
14.01.2024 | Luka Žveglič, 16.01.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Zimska Komna
Za prvo letošnjo zimsko turo smo izbrali Komno. Zbralo se nas je 20.
Pri Savici smo startali v kopnem. Do snega smo prilezli na približno 1000 mnm. Na koči smo se okrepčali in krenili proti Bogatinskemu sedlu. Sneg je bil še vedno svež, gaz proti sedlu pa se je izgubila. Polovica udeležencev je pod sedlom vadila osnove zimskega gibanja z derezami in cepinom. Ostali pa smo gazli do sedla.Nadaljevali smo do rame pod Bogatinom. Zaradi kratkega dne in svežega snega smo se tu obrnili. Skupaj smo se vrnili do Koče na Komni, pomalicali in se vrnili v dolino.
Kljub veliki skupini smo imeli lep tempo. Med meglicami smo lovili obrise Bohinjskih gora. Utrinke si oglejte v galeriji.
Vodja ture: Luka Žveglič
08.01.2024 | Romana Ivačič, 08.01.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Navdušijo nas njeni posnetki iz Južne Afrike, Bocvane in Zimbabveja: ne samo zanimivi motivi, ampak tudi šegavi naslovi. Razstavo si je mogoče ogledati v januarju in februarju.
Rahlo naletava sneg, veter včasih pa zoprno popiha, mi pa se ne damo:
med hišami pod gradom napredujemo proti Drožanjski cesti in po njej, potem pa naprej proti Svetemu Roku. Večina se nas odloči za lepo gozdno pot, potem pa malo po travniku.
Začele: tu nas pozdravi škotsko govedo, ki verjetno kar uživa v malo nižjih temperaturah,
nasproti pa priteče še psica Žuža, ki nas že dobro pozna. Zelo prijazna je, sicer pa pri Marjani in Ladu vedno najdemo toplo zavetje. Ne samo to: takoj je na mizi dezinfekcija, kuhano vino in pecivo. Komu bi se mudilo od obložene mize in zabavne družbe?
Vračamo se po cesti pod Cerkvijo svetega Roka in se na križišču poslovimo. S skoraj štirimi urami prijetnega dopoldneva smo uspešno začeli nov teden.
03.01.2024 | Romana Ivačič, 06.01.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica se zbira ob običajni osmi uri na običajnem mestu - parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Le dan je nenavaden: sreda, da nadomestimo praznični ponedeljek. Pet se nas z avtomobilom odpelje do Tržišča, kjer nas v lokalu Caffe Mlin že čaka tudi Mimi, ki nas ob kavi pogosti s pecivom.
Naprej gremo pa po pešpoti v hrib do Cerkve svete Trojice, ki je omenjena že 1526. Zaradi večkratnih prezidav ni enotnega sloga: ladja deloma romanska, prezbiterij gotski. Cerkev in župnišče požgana 31. maja 1944. Obnova cerkve v letih 1952 do 1953. Najprej se oglasimo na Radetovem grobu, potem pa nas zanima gradnja zidu za žare.
Pridne roke Aktiva kmečkih žena Tržišče oblikujejo ptičke iz testa, vzhaja pa tudi že testo za poprtnik - obredni božični kruh. Malo jih zmotimo pri delu in izrazimo dobre želje.
Pot nas vodi mimo izložbe Aktiva in Društva upokojencev Tržišče v dolino, potem mimo Šole, preko polja, kjer so nekoč gojili lan,
oziramo pa se že tudi proti Šentjurjevemu hribu, kamor smo namenjeni. Pri ključarju dobimo ključ, za nameček pa še dezinfekcijo in piškote.
Začenjamo se vzpenjati po gozdu in na levo kukamo v dolino Mirne, ki pod nami dela okljuk.
Pri Cerkvi svetega Jurija je posajena lipa, samo stavbo pa so lepo obnovili. Njen začetek sega v 13. stoletje, večkrat so jo prezidali, zvonovi so iz leta 1586; bronasti pa iz leta 1545. Med drugo svetovno vojno je bila požgana in delno porušena.
Ogledamo si tudi notranjost z ostanki fresk in novo oltarno mizo, ki jo podpira kovinski zmajev rep. Svetega Jurija pogosto upodabljajo na konju, kako s sulico ulico prebada zmaja. Zmaj v legendi predstavlja zlo in prekletstvo, ki ga vera premaga.
Izpred cerkve občudujemo razgled, potem pa se napotimo v dolino. Ne, ne gremo še domov: v Gostišču Majcen - Ulčnik se nam pridruži še šest iz naše skupine
Spodnji posnetek: Vinko Šeško.
in okrepčamo se z okusnim kosilom, ki ga zalivamo z žlahtno kapljico iz Kraljeve zidanice. Tudi kava ne sme manjkati.
Foto: Vinko Šeško.
Skrbna vodja Ponedeljkove skupine Slavica kot običajno pripravi temeljito poročilo, kam vse smo šli, koliko smo hodili, kdo je vozil, koliko kilometrov, koliko stroškov ... HVALA, SLAVICA! SE PRIPOROČAMO ŠE ZA NASLEDNJE LETO.
Po lepo preživetem dopoldnevu se s prijetnimi vtisi odpravimo spet v Sevnico.
Več posnetkov
Video:
18.12.2023 | Romana Ivačič, 20.12.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Z avtomobili se odpeljemo na Drožanjsko cesto,
potem pa zakoračimo v hrib po poti skozi nekdanje sadovnjake in po cesti proti Svetemu Roku.
Foto: Vinko Šeško.
Pri Vintarjevi zidanici nas zamika lepa gozdna pot in po njej uživamo do travnika za cerkvijo, potem pa spet po cesti do gostoljubne Cizlove hiše (Začele).
Foto: Vinko Šeško.
Seveda je potrebna dezinfekcija in piškoti, da ne bi omagali na poti.
Po cesti se spustimo v dolino, potem pa spet navkreber na greben, kjer je na naši desni Drožanjska cesta, na levi pa Florjanska ulica. Prijazna domačinka nas počasti z medico.
Predvsem na desni se odpirajo lepi pogledi na Lamperče in Sveti Rok. Mimogrede smo spet v dolini - v Drožanjski ulici.
Foto: Vinko Šeško.
Pri Jožici in Lojzu nas čaka prava pojedina: slasten ričet, odličen tiramisu, da vina in kave niti ne omenim. PRISRČNA HVALA OBEMA! Tako prijetno je družiti se in klepetati, da skoraj pozabimo iti domov.
Več posnetkov
Fotogalerija Vinka Šeška.
Video:
11.12.2023 | Romana Ivačič, 15.12.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Pet od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica se nas zbere ob običajni osmi uri na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) in najprej je na vrsti kavica. Z enim avtomobilom se odpeljemo do Gostilne Kregl, tam parkiramo in se odpravimo peš v meglo ob Savi nizvodno.
Spodnji posnetek je delo Vinka Šeška.
Ponekod je še nekaj blata, sicer pa je peščena pot lepa in nas vodi mimo kozolcev vse do Dolnjega Brezovega, kjer ob čistilni napravi zavijemo proti naselju.
Prečkamo železniško progo in že pri prvih hišah nas pričakajo praznične okrasitve.
Spodnji posnetek: Vinko Šeško.
Potem pa povabilo v Božično pravljico,
pri kateri so se krajani in krajanke res potrudili pričarati pravljični svet za mlade in mlade po srcu. V posebno veselje nam je bilo poklepetati z gospo Guličevo, ki je pri krasitvah v kraju zelo aktivna.
Vrnemo se na nasip in prikličemo sonce.
Foto: Vinko Šeško (spodnji posnetek).
Pod kozolcem si privoščimo okrepčilo, potem pa se vrnemo do avtomobila. Ta kratek pohod zaključimo s čajem in kuhanim vinom v Gostilni Kregl.
Poldne zvoni, ko se vračam v blok: zadovoljna zaradi koristno in prijetno preživetega dopoldneva.
Več posnetkov
Fotogalerija: Vinko Šeško.
04.12.2023 | Romana Ivačič, 10.12.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto: Vinko Šeško.
Foto: Ljubo Motore.
Potem se odpeljemo do Vrhovega, preko mosta čez Savo in blizu njega parkiramo.
Prijazno povabilo Turističnega društva Loka pri Zidanem mostu nas usmeri k razstavi adventnih venčkov, ki jo prirejajo že desetič. Menda je venčkov iz različnih materialov 99, mi jih nismo šteli.
Najbolj so nam všeč taki iz naravnih materialov, veseli pa smo tudi podatka, da sodelujejo tudi cele družine, otroci iz Vrtca Ciciban, enota Bibarija; pa tudi starejši iz Trubarjevega doma upokojencev.
Nadaljujemo pot ob Savi
in pogledujemo proti naselju, pa tudi v zanimive vzorce ledu na mlakah.
Kar nekaj časa se posvetimo skupini labodov, ki priplavajo k nam.
Prečkamo progo, občudujemo zanimiv mozaik, potem pa se zamislimo nad gorečo svečo pred Trubarjevim hramom. Kasneje izvemo, da je umrla lastnica.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Toplo zavetje in dober čaj najdemo v lokalu Orhideja, vzamemo pa si tudi dovolj časa za klepet.
K avtomobiloma se vračamo po cesti preko polja in kritično ocenjujemo kozolce - nekateri med njimi žalostno propadajo.
Spet eno lepo preživeto dopoldne.
Več posnetkov
Fotogalerija: Ljubo Motore
03.12.2023 | Romana Ivačič, 03.12.2023 | Tradicionalne prireditve | Poročila
V nedeljo, 3. 12. 2023, je Pevska skupina Encijan Planinskega društva Lisca Sevnica nastopila v Kulturni dvorani Sevnica na prireditvi Večer moškega petja v okviru Tega veselega dneva kulture. Zapeli so pesmi: Samo en cvet, Zelenica, Domovini in sodelovali pri skupni pesmi Pozimi pa rožice ne cveto.
27.11.2023 | Romana Ivačič, 29.11.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Z dvema avtomobiloma se odpeljemo mimo skulpture kostanjevega lista na novem krožišču, o katerem so zelo deljena mnenja.
Mimi nas v lokalu Caffe Mlin pogosti s kavo,
potem pa se napotimo mimo pletenke, preko Mirne, mimo Železniške postaje Tržišče in naprej proti naselju Polje pri Tržišču.
Foto: Ljubo Motore.
Lepo se nam odpre ravnina s polji in naselji, pri Umekovih pa se okrepimo z medico in domačimi piškoti. Tem za pogovor v prijazni kuhinji kar ne zmanjka.
Malo naprej mimo hiš, potem pa se spustimo po travniku navzdol v gozd, pri tem pa malo telovadimo preko napeljav električnega pastirja. V gozdu takoj opazimo globoke grape, usede zemlje od nekdanjega premogovnika.
Že smo pri ribniku, potem pa hitimo preko Hinje med hiše v Krmelju.
Cesto samo prečkamo in spet smo v gozdu: tokrat se vzpenjamo.
Ko pokukamo iz njega, smo že pred Govejim Dolom.
Odpirajo se nam razgledi do Kuma in bliže proti vinorodnemu hribu Kamenško. Zdaj koračimo po cesti proti Vrhku in spet smo deležni lepih razgledov,
tokrat proti Tržišču, malo niže pa proti Skalici in Lisci.
Po gozdni cesti se spuščamo h gostoljubni Mimini hiši.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
V topli kuhinji najprej nazdravimo z žganimi pijačami, potem pa uživamo ob odličnem bograču s srninim mesom. Pridno zalivamo s pivom, dopolnimo pa pojedino s slastnim zavitkom, ki je tako bogat, kot bi bil gibanica. Tudi kava ne sme manjkati in zraven prijeten klepet.
Foto: Ljubo Motore.
Pred odhodom še obvezno fotografiranje, potem pa navzdol po cesti proti Tržišču. Premami nas bližnjica, ki je precej strma, pa še robide nas hočejo zadržati zase,
Cesta se vije po dolini ob Mirni, v kateri gospodarijo tudi bobri. Po skoraj devetih kilometrih hoje in dveh izdatnih postankih se veseli vračamo v Sevnico.
Več posnetkov
Fotoreportaža: Ljubo Motore.
Posnetek poti
Video:
20.11.2023 | Romana Ivačič, 21.11.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Zbudim se ob prelepem sončnem vzhodu, na poti na zbirno mesto pa me razveselijo še pisane jesenske barve pred Vrtcem Ciciban.
Ob običajni osmi uri se nas osem od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica zbere na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Kar takoj se odločimo za uživanje ob kavici in načrtih za pohod.
Z dvema avtomobiloma se odpeljemo na Laze,
Foto: Ljubo Motore.
parkiramo,
poškilimo proti Gradu Sevnica in se podamo proti oddajniku: malo po cesti, malo po travniku in skozi gozd.
V obori ni videti kakšne živali, odpirajo pa se nam lepi razgledi proti Bohorju, Skalici, Topolovcu ... Na izhodišče se vračamo po cesti.
Zdaj pa proti Primožu: spet malo po cesti in kratek čas po gozdu.
Na desni nas pozdravljajo Rogačice, Gorjanci pa so v rahlih meglicah.
Pri Vinku in Elčki na Primožu (Češnjice) se že kadi iz dimnika,
mene pa najprej privabijo barve v vinogradu.
Foto: Ljubo Motore.
Prijetno toplo je pri kaminu, zadiši po dezinfekciji, potem po treh vrstah vina, segedinu in piškotih. Jožica in Mimi priložita še svoje dobrote in odvija se prava pojedina.
Foto: Vinko Šeško.
Skoraj bi pozabili, zakaj nas Elčka gosti: rojstni dan je imela. VELIKO DOBREGA IN LEPEGA, TUDI KAJ SKUPNEGA TI ŽELIMO!
Posnetka z aparatom Vinka Šeška.
Po prijetnem klepetu in kavi se je treba odpraviti domov.
KRASNO JESENSKO DOPOLDNE JE BILO TO!
Video:
07.11.2023 | Romana Ivačič, 08.11.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Spodnjo sliko je posnel Vinko Šeško.
kjer se nam pridružita še Elčka in Vinko Šeško, vendar šele potem, ko nas izdatno pogostita.
Spodnji posnetek je delo Vinka Šeška.
Pot na Zajčjo goro (Goro - Ledino) se strmo dviga preko travnika, nazaj se nam odpira pogled na Sevnico n Boštanj. Potem pa skozi gozd in mimo hiš do vrha.
Sprehodimo se proti zahodu, da vidimo do Kuma, potem pa se napotimo po grebenu.
Od zidanice Marije Hohkraut je res lep razgled, sploh, ko pri njej popiješ kozarček dobrega vina. Ob hišah se spominjamo nekdanjih in sedanjih prebivalcev,
od Mastnakove zidanice pa se še zadnjič zazremo v dolino Save.
Bližnjica navzdol je precej zarasla, vendar jo srečno premagamo,
potem pa še pokukamo v dolino Sevničine.
S ceste občudujemo krasen sončni zahod, malo pred ciljem pa nas blagoslovi dež.
Foto: Vinko Šeško.
Pri Zavetišču pod Svetim Rokom je veselo: gori ogenj, pečejo kostanj, v kotlu brbota enolončnica - vse ob poskočnih zvokih harmonike.
Kar takoj se moraš dezinficirati s katero od žganih pijač in prigrizniti k temu še toplo ocvirkovko.
Foto: Vinko Šeško.
Res veliko nas je zbranih, do zadnjega kotička napolnimo predavalnico v nadstropju. Pozdravi nas predsednik Planinskega društva Lisca Sevnica Peter Požun, nagovori pa nas tudi župan Srečko Ocvirk, ki poudari pomen delovanja našega društva v občini. Matjaž Šerkezi nam na šegav način predstavi varno gibanje v gorah in primerno opremo.
Na mizi se znajde enolončnica, pecivo, vino, sokovi ... Županu s pesmijo voščimo za rojstni dan (počasti nas z medico), pesem in glas harmonike pa še dolgo v večer spremljata to prijetno druženje.
Video:
30.10.2023 | Romana Ivačič, 31.10.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Najprej se zapeljemo na Blanco in tam okrepimo s kavico, potem pa naprej skozi Brestanico, Senovo na Dobravo - v zaselek Puste Lož(i)ce.
Vedno me preseneti, kako se svet tu odpre: njive, pašniki v okviru gozda, ki že dobiva jesenske barve, lepi razgledi ...
Kljub slabši cesti pridemo z avtom do zapuščene domačije Požun (Vrtec).
Velikih trt ni več, so še samo ostanki in nekaj manjših, brajda pa žari v rdeči barvi.
Pred gospodarskim poslopjem rasteta dve veliki figi, ena je še polna plodov, ki so res slastni.
Peš se odpravimo proti Slapu Pekel po lepo utrjeni poti, na začetku katere nas na tleh preseneti preproga iz debelega želoda. Kmalu smo pri potoku Blanščica z odcepom poti za Slap Bojanca, naša pot pa nas vodi ob vodi.
Neurejena je, blatna, s podrtimi grmi in drevesi, nekajkrat je treba prečkati vodo po spolzkih kamnih ali stopiti kar v vodo.
Ampak na koncu je človek poplačan za trud s pogledom na 17 metrov visok slap, ki pada preko skal. Na povratku je treba še bolj paziti, da ne pride do zdrsa, potem pa spet nazaj v breg po utrjeni poti.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Pri domačiji se pod streho malo okrepčamo, potem pa odločimo za povratek, ker začne rositi.
Najprej peš do boljše ceste, potem pa z avtom: Zalog, Mrzla Planina, Zabukovje in ob Sevničini nazaj v Sevnico. Prezgodaj je še za domov, zato še malo poklepetamo ob kavi. Ko stopim v stanovanje, ura kaže točno 11.11.
Kratka osvežitev na bohorskem zraku!
Več posnetkov
Fotoreportaža: Ljubo Motore
Video:
23.10.2023 | Romana Ivačič, 23.10.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
po dolinah pa vztraja morje megle.
Foto: Ljubo Motore.
Zadiši po hruškovem žganju in kavi, potem pa na pot.
Lepo se spuščamo ob vinogradu,
potem pa skozi gozd po res lepi poti.
Občudujemo lepo urejeno hišo in okolico na samotni jasi, zdaj se spuščamo po cesti do Pokleka nad Blanco pri Gasilskem domu. V bistvu smo bili že na začetku poti na robu tega raztresenega naselja.
Čaka nas strm vzpon na Tomažev hrib,
Spodnji posnetek: Ljubo Motore.
ki nas pričaka s križem, zastavo in razgledom.
Za nami iz gozda kuka vrh zvonika cerkve na Grački gori,
na drugo stran se naprej od Okroga (Krajna Brda) odpirajo Selce in Trate, preko hriba pa predvidevam, da je moja rojstna hiša še v megli.
Sicer vztrajno trdim, da skozi Priklance, zaselek Pokleka nad Blanco, še nisem hodila, pa se izkaže, da ni tako: v nasprotni smeri smo že šli.
Ogrlica hiš na grebenu je to:
na vzhodu gledamo Handijo in Cerkev svetega Antona (Gorenji Leskovec), na zahodu Trnovec, Podvrh, Sveti Rok in celo Topolovec. Na koncu zaselka bi lahko zavili desno: Cirje, Klanc (pod Cerkvijo Vsi Sveti) in končno središče Gorenjega Leskovca s Cerkvijo svetega Antona, mi pa se odločimo za levo stran in spust v dolino. Ves čas hodimo po asfaltirani cesti, brežina nad njo je močno utrjena, predvidevamo, da so asfalt potegnili tudi do Osredka, za katerega se cesta odcepi desno. Ta zaselek je tako odmaknjen, da ga baje tudi Nemci med drugo svetovno vojno niso našli, mene pa spominja na drago sošolko Silvo, s katero sva štiri leta skupaj gulili klopi v šoli pri Svetem Antonu.
Spet križišče: desno v Trnovec, levo na Blanco, mi pa preko potoka in naravnost v hrib po travniku in gozdu čez drn in strn. Vseeno boljše od asfalta.
Tine in Darinka gostoljubno poskrbita, da ne bi omagali od lakote in žeje: odlični gobova in bučna juha, domač kruh, slastna sadna torta, zraven pa cviček in modra frankinja. PRISRČNA HVALA!
Spodnji posnetek: Ljubo Motore.
Sprehodimo se do ogromnega hrasta, ki ga trije ne morejo objeti, potem pa se odpravimo proti domu, saj je že odzvonilo poldne. Okrog enih smo v Sevnici po tem čudovitem sončnem dopoldnevu.
6,2 kilometra.
Fotogalerija: Ljubo Motore.
Več posnetkov
Posnetek poti
Video:
09.10.2023 | Romana Ivačič, 10.10.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
potem pa se spustimo do Gostilne pri Olgi v Dobju pri Planini. Seveda zaradi kave, ki nam res prija. Avtomobila pustimo na parkirišču,
mi pa krenemo po cesti v hrib do središča kraja.
Desno pogledujemo v dolino s poslopjem novejše osnovne šole, zgradba stare pa nas pozdravlja v zelo slabem stanju. V kraju je bila šola že leta 1854, ta zgradba je iz leta 1896. Naselje, ki je središče majhne občine (v bistvu je kot otok v občini Šentjur), ima manj kot 130 prebivalcev. Hodimo mimo Marijine cerkve: ta je prvič omenjena leta 1545, kasneje so jo dozidavali in prezidavali.
Kraj ima gostilno, trgovino, sobe, gasilski dom. Pokopališče leži više v strmini.
Foto: Ljubo Motore.
Nad njim se napotimo k Turški lipi, ki je res mogočna.
Ko se spet vrnemo na pot h Kozjanski domačiji, se oglasimo pri zanimivi sogovornici Mariji Plemenitaš, ki z družino skrbi za kmetijo, ob tem pa najde čas za pisanje. Izdala je dve knjigi: Legenda o nastanku Dobja, v kateri v verzih opisuje preteklost tega kraj in izvor imena iz hrasta doba; druga pa je Z očetom sva šla coprnice gledat. Ponudi nam tudi žgano pijačo in se pohvali, da je vseh pet hčera šolanih.
Foto: Vinko Šeško.
Kar ne moremo se posloviti s tega, z rožami bogato okrašenega dvorišča.
Zdaj pa proti Repušu s pogledi nazaj na Dobje, lepo zelenimi travniki in gozdom, ki se že začenja barvati.
Hiša Repuš 13 je bila z odlokom o razglasitvi kulturnih in zgodovinskih spomenikov občine Šentjur pri Celju razglašena za etnološki spomenik. Malo niže stoji Kozjanska domačija, ki ima številko Ravno 13. O njej lahko preberemo v Wikipediji:
Kozjanska domačija je skupek stavb ohranjene oziroma obnovljene stavbne dediščine, ki stoji v bližini Dobjega. Sestavljajo jo lesena stavba s kamnito, delno vkopano kletjo, krita s slamo, originalno nastala okoli leta 1830, in je tipična za Kozjansko. Pritličje je zgrajeno iz bukovih in hrastovih brun, zunanjost je delno ometana in pobeljena. V bližini stojita še kozolec v katerem je nekaj starega kmečkega orodja in čebelnjak. Celovito obnovo sta financirali Evropska unija in Republika Slovenija.
Posnetek s fotoaparatom Vinka Šeška.
Ker se nismo najavili, si lahko sami ogledamo samo zunanjost in pri mizah na terasi pomalicamo. Stranišče pa je res nekaj posebnega!
Vračamo se po raztresenem naselju Ravno, kjer pa je le malo ravnega, vse se spušča ali dviga. Lepo urejene kmetije, tudi nove hiše,
le nekatere stare žal propadajo. Pod poslopjem stare šole "zašpilimo klobaso" in se po cesti vrnemo do avtomobilov.
V našem avtomobilu smo žejni in odžejamo se v lokalu na Planini pri Sevnici, pred eno pa smo doma.
Koliko zelenih površin, lepi razgledov, prijaznih ljudi ...
Več posnetkov
Fotogalerija: Ljubo Motore
Posnetek poti
Video:
02.10.2023 | Romana Ivačič, 02.10.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Parkiramo pri kapelici in krenemo v megleno jutro. Cesta se vzpenja,
ob njej ocenjujemo vinograde, nekatere trte so lepo obložene.
Pri eni izmed hiš nas preseneti veliko drevo fige, zraven pa še kakija. Počasi pridemo na Gračko goro, kjer nas najprej pozdravi pes z glasnim laježem. Potem pa se prikaže še gospodar, ki ima pri roki ključ od Cerkve svete Marije vnebovzete. Zoran Zelič je o njej napisal:
Ne daleč od podružnice Sv. Neže v Zagradcu stoji na visokem griču podružnična cerkev Marije Vnebovzete na Grački gori. Izročilo med ljudmi pravi, da so jo pozidali iz ostankov razvalin gradu, ki je nekoč tam stal. Tudi samo ime Gračka gora naj bi izviralo iz gradu – Gradska gora, Graška gora. Cerkev se v pisnih virih prvič omenja leta 1581. Gračka gora je bila nekdaj sloveča božja pot. Čeprav danes ni posebej znana v širšem slovenskem prostoru, jo pa zato zelo dobro poznajo sevniški župljani in prebivalci okoliških župnij, še posebej brestaniške. Cerkev je privabljala romarje zaradi posebne bratovščine Sv. Apolonije, kateri je posvečen levi stranski oltar. Ko so bile v jožefinski dobi zatrte vse bratovščine, razpuščeni samostani in prepovedana Božja pota, je bila zatrta tudi bratovščina Sv. Apolonije in usahnila je tudi božja pot na Grački gori. Leta 1898 je cerkev znotraj poslikal Franc Sikošek iz Brežic. Ko so cerkev v začetku 20. stoletja popravljali, so v njej odkrili slovenske napise, pisane v cirilici. Leta 1931 je cerkev dobila dva nova bronasta zvonova, katera je blagoslovil dekan Janez Medvešek, sevniški rojak. Dne 7. decembra 1967 je med nenavadno hudo nevihto udarila strela v stolp cerkve. Stolp je povsem zgorel, cerkev pa so domačini obvarovali požara. Naslednje leto je bil postavljen nov zvonik, ki je malce nižji od prvotnega. V novejšem času je cerkev poškodoval še potres. Cerkvena oprema je preprosta. Veliki oltar, posvečen Mariji Vnebovzeti, je iz 19. stoletja. Na hrbtni strani oltarja so številni podpisi romarjev, ki potrjujejo nekdanjo slovito božjo pot. Stranska oltarja sta narejena v neoromanskem slogu in sta veliko skromnejša od velikega oltarja. Levi oltar je posvečen Sv. Apoloniji, desni pa Sv. Jerneju. Posebnost na Grački gori, ki sicer izginja po Sloveniji, so številne svete podobe, ki so jih prinesli romarji v zahvalo.
Foto: Vinko Šeško.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Cerkev stoji na meji župnij Brestanica (oltar) in Sevnica (ostali del), največ vernikov in vernic jo obišče na praznik velike maše.
Spustimo se navzdol in potem na levo proti Cerkvi svete Neže. Kaj piše o njej Zoran Zelič?
Južno nad vasjo Zagradec pri Blanci stoji na strnjenem in skalnatem griču podružnična cerkev Sv. Neže. Kdaj je bila cerkev zidana, ni znano, pravokotna cerkvena ladja pa utegne biti še romanska, saj je na južni steni, približno 3 m od tal, poleg velikega okna zazidana polkrožno sklenjena lina. Cerkev se v pisnih virih prvič omenja leta 1581. V 17. stoletju je bil k ladji prizidan prezbiterij, kasneje pa še zvonik in zakristija. Leta 1728 je bil postavljen sedanji veliki oltar. Cerkev je bila leta 1838 renovirana. Leta 1926 je bil zvonik, do takrat krit s skrilom, prekrit s pločevino. Leta 1988 je bilo narejeno novo ostrešje in cerkev, do takrat krita z bobrovcem, prekrita z rdečim cementnim zareznikom ter prepleskan zvonik. Novembra 2001 je bila cerkev znotraj prebeljena. Veliki oltar Sv. Neže, ki je hkrati tudi edini v cerkvi, je preprost, a kvaliteten izdelek iz prve polovice 18. stoletja, domnevno iz leta 1728. Tabernakelj je mlajši iz leta 1881, preprost, izdelan v baročni tradiciji. Ob desni slavoločni steni je po sledovih v tlaku, kjer so drugačne, manjše lomljene kamnitne plošče, tam nekdaj stal stranski oltar. V zvonici, na hrbtni strani pevskega kora visi slika Sv. Neže iz leta 1728.
V notranjost ne moremo, stopnice pa izrabimo za počitek in malico.
Foto: Vinko Šeško.
Foto: Ljubo Motore.
Slavica nam natoči v kozarce svojega belega, da Elčki lahko nazdravimo in zapojemo Kolkor kapljic, tolko let ...
Sonce prežene meglo in pod sabo vidimo sadovnjake, o katerih nam veliko zanimivih podatkov pove Lojze, pri hišah pa se pogovorimo še z domačinko.
Gračka Gora se nam šele zdaj pokaže v svoji lepoti.
K avtomobiloma se vračamo po bližnjici preko travnikov in ob njivah,
ves čas pa imamo pred sabo zanimivo sliko Čanja in Žigrskega Vrha, v ozadju pa še Lisce.
V Gostilni Kregl se osvežimo s pijačo, potem pa zadovoljni končamo lepo dopoldne.
Video:
25.09.2023 | Romana Ivačič, 26.09.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ob povratku k avtomobiloma pa občudujemo cvetje Pizzerije Rondo.
Zapeljemo se skozi Sevnico, pri Gostilni Kregl zavijemo proti Lončarjevemu Dolu,
potem pa naprej do Podvrha in v Trnovec,
Foto: Vinko Šeško.
kjer v bližini kamnoloma parkiramo.
Foto: Ljubo Motore.
Nekaj časa se vzpenjamo po cesti,
potem pa po gozdni potki,
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
ki nas pripelje prav do Cerkve svetega Jurija. Nad vrati preberemo letnico 1736, streha je obnovljena, fasada pa na to še čaka. Viri navajajo:
Cerkev sv. Jurija je v svoji pravokotni ladji bržčas še romanska. Zvonik je baročen. Na severni strani v ladji je delno odkrita freska sv. Jurija v boju z zmajem iz začetka 14.stoletja. Iz tega časa je tudi freska sv. Krištofa na južni strani zunanjščini ladje. Pretežni del opreme, zlasti vsi trije oltarji so iz 17.stoletja.V bližini cerkve sv. Jurija stoji križ, ki je neponovljiv pojav med nabožnimi znamenji tega področja. zanimiva je velikost le-tega, saj je kristusova figura v naravni velikosti. Po ustnem izročilu naj bi ga dal postaviti nek domačin, ki naj bi se na tem mestu prevrnil z vozom in v zahvalo bogu, da je nesrečo preživel brez posledic je dal na tem mestu postaviti križ. (Vir: Krajevni leksikon Slovenije)
Tudi mi se čudimo temu križu,
Drugi posnetek je delo Vinka Šeška.
potem pa se vzpenjamo naprej po cesti do drugega križa. Če bi šli tu desno, bi prišli do domačije, kjer so pred leti snemali oddajo Kmetija.
Odpirajo se nam razgledi do Gorjancev in Sremiča. Mi pa preko travnika in v gozdu najdemo pot naprej. Vztrajno se vzpenja, dobro je shojena, tudi od konjev, ki so jo malo tudi pognojili. Od čela nam kaplja in curlja, Lojze se briše po glavi in izjavi, da bo brisačo potem ožel in tako dobil "bučno olje".
Foto: Ljubo Motore.
Ko pridemo spet na cesto, pa nam raje postreže z odličnim domačim jegrom. Spet smo na križišču: proti vzhodu vodi cesta v Osredek, zaselek, ki je tako skrit, da ga med vojno Nemci niso našli. Navzgor bi šli proti Pokojnemu Vrhu, pa nas skrbi dež, ki že pridno zaliva doline.
Foto: Vinko Šeško.
Tako stopimo samo še do lepo obnovljene stare hiše in zraven stoječe nove v krasno urejenem okolju.
Potem pa na levo proti Lašam, pred njimi pa še zadnji pogled proti prizorišču nekdanje oddaje Kmetija v zaselku Pusti Vrh.
Ko se spuščamo po vijugasti cesti, nas dohitijo prve kapljice, k sreči ne vztrajajo dolgo.
Na nasprotnem grebenu se razteza Zabukovje, mi pa koračimo po cesti nad zajedo potoka, počasi se spustimo k vodi
in pridemo do kamnoloma. Tu presenečeni ugotovimo, da smo na Mrzli Planini: to naselje sega tako daleč na jug. Samo še nekaj poti je do avtomobilov, kjer se okrepčamo s Slavičinim belim.
Da ne bi bili prehitro doma, se ustavimo v Gostilni Kregl, kjer posedimo ob kavi in klepetu. Program je izpolnjen: šest kilometrov in pol v dveh urah in pol (hoja in postanki).
Video:
18.09.2023 | Romana Ivačič, 21.09.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Na parkiriscu Rondo se nas zbere pet pohodnikov. Ker smo namenjeni proti Mokronogu, nas Mimi počaka pri bifeju Mlinček, kjer se ustavimo na jutranji kavici. Vinko, skrben kot vedno, je že doma pripravil načrt pohoda in, ker je bilo že v začetku določeno, da gremo proti Žalostni gori, smo se odločili, da opravimo pohod mimo treh cerkva v okolici Mokronoga. Ob prihodu na Žalostno goro smo pričakovali lep razgled na naselje Mokronog z okolico, vendar nam je dopoldanska megla to preprečila. To nas ni zmotilo in, ker se nam je v oddaljenosti ponujala s soncem obsijana cerkvica Sv. Nikolaja, smo se napotili do nje, še prej pa prišli do lepo urejenega lovskega doma LD Mokronog, kjer smo naredili krajši postanek, se posladkali z okusnim skutno-bučnim zavitkom, ki ga je pripravila naša Mimi, grla pa smo razkužili z Marjanino kapljico žganega. Sonce se nam je že prijazno nasmihalo, tudi cerkev na Žalostni gori se je v ozadju bohotila v soncu, mi pa smo preko sveže pokošenih travnikov pot nadaljevali do cerkvice Sv. Florijana. Ura se je pomaknila proti deseti in želodčki so nas opozarjali, da je čas za malico in kozarček cvička. Meglice so se že davno poslovile, sonce je pokazalo svojo moč, mi pa smo se, napolnjeni s svežo energijo, vrnili v Mokronog in se po težko pričakovani kavici odpravili proti domu. Danes smo ponovno preživeli lepo jesensko dopoldne, s hojo, ki je trajala poltretjo uro, pa smo si okrepili telo in duha.
Besedilo: Slavica Kralj
11.09.2023 | Romana Ivačič, 12.09.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Čez 18 minut smo na Železniški postaji Libna in neverjetno: imamo samo dve minuti zamude. Hrib in naselje Libna sta malo naprej proti zahodu, mi pa smo v naselju Stari Grad, preko železniške proge leži Spodnji Stari Grad. Kje pa je grad? Včasih je stal na ravnini nad naseljem, baje so v enem hlevu še ostanki zidov.
Na levi pustimo Cerkev svetega Miklavža, na desni že vidimo Cerkev svete Matere božje v Dolenji vasi pri Krškem. Obe so zgradili leta 1627 v zahvalo po epidemiji kuge. Nekoč je struga reke Save potekalo tukaj in leta 1828 ali 1829 so se ljudje komaj rešili iz Cerkve svetega Miklavža pred naraščajočo vodo; Marijina cerkev pa ni bila v nevarnosti, ker stoji više.
Hodimo mimo poslovalnice Kmečke zadruge Sevnica Gregor,
pri spomeniku v središču naselja pa opazimo novost: k pitju vode vabi zanimivo oblikovan pitnik s Slomškovimi verzi:
Od tega vinca glava bolela te ne bo, telo bo tvoje zdravo in spanje prav sladko.
Je čista voda zdrava za deco majheno, tak' mislim, da starejšim tud' škod'vala ne bo.
Pod drevesi sta postavljeni še dve zanimivi klopi.
Mi pa koračimo pod cerkvijo in navkreber do križišča dveh poti. Krenemo na desno po Čebelarsko vinogradniški poti. Najprej je malo vlažna, potok Čelčan rabi tudi "klavže" (hudourniške zapore), naprej pa je pot lepo suha in utrjena.
Od čebelarstva je ostal čebelnjak brez čebel, kjer se osvežimo z Marjaninimi prijetno hladnimi figami. Lepo je hoditi po senci zanimivo oblikovanih dreves,
Drugi posnetek je delo Vinka Šeška.
na sonce se odpravimo samo med vinograde področja Rajck. Grozdje lepo kaže, gospodarjev pa ne najdemo.
Ko končno stopimo iz gozda Črna mlaka, se nam na levi pokažejo Zdole,
Spodnji posnetek: Vinko Šeško.
desno pod nami pa se razprostirajo pokriti sadovnjaki Zgornje Pohance. Zdaj hodimo po asfaltirani cesti, čela pa nam hladi prijeten vetrič. Zdole so naselje z okrog 300 prebivalci, lepo razloženo po grebenu, omenjeno pa je bilo že leta 1249 kot "Vas na hribčku pri svetem Juriju". Torej je točno 700 let starejše od mene. Cerkev svetega Jurija so zgradili okrog leta 1700, prvotno baročno cerkev so prezidali leta 1875 v neoromanskem slogu. Krasijo jo medaljoni s prizori iz Kristusovega življenja. Oltarji so iz druge polovice 19. stoletja. Krajani vsako leto priredijo jurjevanje s petjem pri hišah in cvrtjem nabranih jajc. Kraj se lahko pohvali z Domom krajanov (dvorana, dva oddelka vrtca), Kulturnim domom Bena Zupančiča (včasih šola, pisatelj in politik pa je s temi kraji povezan s starši: oče je bil iz Pleterij pri Zdolah, mati pa iz Pišec), športnim in otroškim igriščem, v večnamenski stavbi pa imajo tudi manjšo trgovino s pošto in gostinski lokal.
Foto: Vinko Šeško in Ljubo Motore.
V prijetnem lokalu najdemo prostor za malico, pijačo in klepet. Spomnimo se tudi na to, da je bil na Zdolah 28. 3. 1921 rojen kuharski mojster Ivan Ivačič (umrl leta 1984), na katerega so v kraju zelo ponosni. Kljub enakemu priimku si nisva bila nič v sorodu, mi je pa to večkrat na kakšnem izpitu pomagalo prebiti led, ker sem že na vprašanje o sorodstvu pravilno odgovorila.
Na koncu naselja se navzdol odcepi Gobarsko dninarska pot, nazaj pa se nam kažejo lepi pogledi na Zdole.
Izognemo se čredi škotske govedi, ki se pase na travniku, in spet stopimo v gozd: najprej Rujek, potem pa spet v Črno mlako. Tudi ta pot je lepo označena, senčna in prijetna za hojo. Pod nami se vijejo okljuki potoka Sečnik, hodimo mimo dveh zajetij,
zraven pa nas zajame oblak vonja po ciklamah. Te najdemo tudi drugje ob obeh poteh, ampak tu jih je največ na kupu. Ko pridemo med hiše, smo že skoraj na mestu, kjer "zašpilimo" klobaso.
Še povratek na Železniško postajo Libna, vlak ob 12.15 ima spet samo dve minuti zamude, v Sevnici smo kmalu po pol eni uri.
Na terenu smo bili malo več kot štiri ure, ker smo si privoščili oglede in daljše postanke. Sicer pa je pot iz Dolenje vasi na Zdole mogoče prehoditi v uri in pol, nazaj pa v eni uri.
Video:
04.09.2023 | Romana Ivačič, 07.09.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto: Vinko Šeško.
Foto: Ljubo Motore.
Tu nas že čakajo Mimi s pečenim sončkom, Slavica in slavljenec Tone, ki mu želimo veliko dobrega, lepega, skupnega, tudi dovolj zdravja, za katerega pa se bo moral tudi sam potruditi. V pomoč mu bo kartica za Terme Paradiso v spremstvu Cizlove dobre kapljice, odete v izvezen predpasnik (delo pridnih Marjaninih rok). Nazdravimo in zapojemo zdravico,
Drugi posnetek: Ljubo Motore.
potem pa nas čaka kava z dvema vrstama potice in različnim pecivom.
Zdaj pa pot pod noge!
Razgledujemo se proti Gorjancem
Drugi posnetek je delo Vinka Šeška.
in zavijemo v lep gozd na Gradišču. Na povratku se spustimo na mejo občine, prečimo gozd, se počasi med vinogradi vzpenjamo spet do "Zavetišča" pri Kraljevih.
Vmes ocenjujemo, da so nekateri kar preveč naložili na trte.
Drugi posnetek: Vinko Šeško.
Potem pa prava pojedina z dvema vrstama juhe, različnim mesom in prilogami, solatami ... Ne manjka vina in osvežilnih pijač, za povrh pa še kavica.
Krasen začetek pohodniške sezone zaključimo s spominskima posnetkoma z aparatom Vinka Šeška.
Video:
19.08.2023 | Vinko Šeško, 05.07.2023 | Izleti in planinske ture | Vabila
Vabilo na tradicionalni pohod PD Lisca Sevnica na Triglav
Vljudno vabljeni na tradicionalni pohod PD Lisca Sevnica na Triglav, ki bo 19. in 20. avgusta.
Vse informacije v priponki https://horukcms.com/_uploads/pd-lisca/prispevki/datoteke/0058_001_Vabilo%20Triglav%202023.cleaned%20(1).pdf
26.06.2023 | Romana Ivačič, 27.06.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto: Ljubo Motore.
kjer parkiramo pri Turistični kmetiji Roštohar.
Prijetno je hoditi po senčni cesti proti naselju Krajna Brda, čeprav so jo zdaj že v celoti asfaltirali. Domačinom pa asfalt še kako pride prav. Opazujemo veliko zelenih vejic in listja na tleh in ugotavljamo, da je to gotovo posledica petkovega neurja. Ko pridemo iz gozda, se nam odpre pogled proti Savi, ki je v bistvu ne vidimo, lahko pa preštejemo vsaj pet grebenov v njeni smeri.
Preko nje pa vidimo Studenec in Veliki Trn (Sveti Duh).
Po grebenih so razporejene zidanice in hiše med travniki z živino in vinogradi.
Foto: Vinko Šeško.
Mi pa vztrajno v breg.
Spodnji posnetek je delo Vinka Šeška.
Dovolj glasni smo, da nas zaznata Slavka in njen partner ter nas gostoljubno povabita na pijačo. Polni nove energije nadaljujemo pot v hrib,
Foto: Vinko Šeško.
Foto: Ljubo Motore.
skozi gozd in do brunarice na Okrogu.
Tam Slavica odpre kar gostilno s svojim vinom, da se okrepčamo.
Foto: Vinko Šeško.
Vračamo se po isti poti in zaključimo pohod pri Roštoharjevih z orehovcem, zavitkom, narezkom, vinom in kavo.
Poleg gospodarja Jožeta in gospodinje Karoline nam delajo družbo še poniji in pes huski.
LEP ZAKLJUČEK SPOMLADANSKE SEZONE!
Video:
19.06.2023 | Romana Ivačič, 21.06.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
potem pa z dvema avtomobiloma skoraj do Telč.
Foto: Vinko Šeško.
Tam se oglasimo pri znanki, kjer je na vrsti "dezinfekcija",
Spodnji posnetek je delo Vinka Šeška.
potem pa nadaljujemo pot na Križ, kjer sledi pokušina vina.
Foto: Ljubo Motore.
Naprej po cesti in na Jeperjek ter proti Bojniku (Otavniku).
Na desni se nam pokaže Vinska klet Celestina v Marendolu, potem pa še Slančji Vrh. Ob poti nas pozdravljajo krave in konji, ki se pridno pasejo.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Pri Slavici in Tonetu v zidanici pa spet prava pojedina: aperitiv, izvrstni narezki, jabolčni in sirov zavitek, dve vrsti vina, kava ... Ozračje se segreva, mi pa lepo v senci. PRISRČNA HVALA, DRAGA GOSTITELJA!
05.06.2023 | Romana Ivačič, 05.06.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto: Vinko Šeško.
Zbor ob običajni osmi uri na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica), načrt za deževno varianto pohoda ob kavi,
Foto: Vinko Šeško.
potem pa s še zaprtimi dežniki proti na novo nastajajočemu krožišču pri "nadvožnjaku" (nadvozu preko proge), ki še ni gotov, promet pa je izmenično enosmeren glede na semaforje.
Pot nadaljujemo ob Savi do Hidroelektrarne Boštanj, kjer pa je že treba odpreti dežnike, ki jih potem uporabljamo kar ves čas pohoda.
Preseneti nas obilno cveteči navadni gadovec (Echium vulgare), ki ga v državi Washington obravnavajo kot škodljivi plevel in invazivno rastlino. Pri nas verjetno še ni tako razširjen.
Ob njem pa se spomnimo na njegovega sorodnika z Madeire (Echium fastuosa), ki je res razkošen grm. Ob poti je veliko visoke še ne pokošene trave in vmes lucerna, ki ima zmožnost vezati dušik iz zraka.
Ob vodi šopi vodne perunike že venejo, za njeno lepoto smo malo prepozni.
Je pa zato lepo rumeno obraščen del rečnega brega (šesterokotna homulica - Sedum sexangulare ?). K sreči še ne najdemo ambrozije, ki jo bo kasneje gotovo veliko; japonski dresnik pa se neverjetno širi in hitro raste.
Foto: Vinko Šeško.
Ko se obrnemo, se še na hitro malo okrepčamo, ob povratku ponovno opazujemo race, labode in čaplje, ki jih dežne kaplje nič ne motijo. Nas pa že v Sevnici ujame hujši naliv, vendar se ne jezimo preveč: se bomo že posušili. Ni slabega vremena, je samo slaba oprema. Sprehodili smo se pa tudi.
29.05.2023 | Romana Ivačič, 05.06.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Po Prvomajski ulici se vzpenjamo in občudujemo cvetje na vrtovih in balkonih.
Skozi gozd gre bolj strmo, zato počasi, ker od čela kaplja in curlja.
Za nami ostane pogled na Sevnico z okolico, ravnina pa pride prav za krajši počitek.
V Začelah (uradno Drožanje) nas pozdravi škotsko govedo, ki pa se nam zdi križano, ker nima zelo dolge dlake; mogoče pa se je prilagodilo na toplejše podnebje. Pri Marjani in Ladu je vedno prijetno, tokrat pa še posebno, ker je Marjana pred kratkim slavila rojstni dan. Dezinfekcija z žganimi pijačami,
dišeča kava v posebnih skodelicah in na podstavkih s kvačkanimi prtički, pecivo,
Foto: Vinko Šeško.
na koncu pa še nazdravimo s pišečko penino Stella, ki ima vonj in okus po marelicah. Odlična! Marjana, veliko dobrega in lepega, tudi skupnega, še posebno pa zdravja!
Ogledamo si še pravo razstavo izdelkov Marjanih pridnih rok, skrbno urejen vrt in sadovnjak, potem pa je treba oditi naprej. No, dva se obrneta nazaj, Lado pa se nam s psičko pridruži na poti.
Skozi gozd se podamo v Šetenje (še vedno Drožanje), kjer je tudi kaj lepega videti na vrtovih. Postanek pri Žvegličevih je pa tudi nekaj posebnega: znani izdelovalec diatoničnih harmonik si vzame čas in nam pokaže, kje in kako dela. Kar štiri delavnice rabi in veliko različnih strojev ter priprav. Z ženo nas pogostita še s pijačo, to se je zgodilo tudi že kdaj prej, ogled delavnic pa je bil za večino prvič.
Malo se spustimo, potem pa zavijemo preko polja in pogledujemo proti Žabjeku s Cerkvijo svetega Lovrenca (še vedno Drožanje).
Skozi gozd se dvignemo pod Cerkev svetega Martina v Lamperčah (še vedno Drožanje), ki nas pozdravi z zvonjenjem - je pač poldne. Mi pa med vinogradih navzdol in pri zadnjem naletimo na gospodinjo Pinozovo, ki nas pogosti z odličnim belim vinom. Lado in Marjana odhajata proti domu, preostale tri pa skozi Brezje (še vedno Drožanje), potem desno mimo zajetja vode in kapelice v gozd in po krasni poti do Vintarjevega vikenda. Zdaj pa nismo več v Drožanju, ampak na Drožanjski cesti. Samo še navzdol po cesti, potem skozi gozd in smo že v Sevnici.
Tu je treba pogledati še lepote cvetov tulipanovca in ugotoviti: res praznični program je bil danes! Nič čudnega, saj je binkoštni ponedeljek.
21.04.2023 | Peter Požun, 24.04.2023 | Društvene zadeve | Vabila
Spoštovane planinke in planinci, varuhi gorske narave, gorski stražarji in ljubitelji narave.
Zima se čisto počasi poslavlja, z višjimi temperaturami pa se prebuja tudi narava. Ob koncu aprila se tako travnik okoli cerkve na Lovrencu počasi obarva v modro. Ja, imate prav, zacveti encijan - Clusijev svišč, ki je eden od simbolov gorskega cvetja, planinstva in varovanja narave. Žal pa njegov obstoj ogroža nabiranje za šopke, skalnjake in grobove.
Tudi letos Planinsko društvo Lisca Sevnica v času cvetenja Clusijevega svišča organizira varovanje, ki je namenjeno ozaveščanju, pa tudi opozarjanju obiskovalcev in pohodnikov.
Vabimo vas, da se pridružite pri varovanju tega lepega cveta, da bo ostal lep tudi za prihodnje rodove. Z akcijo pričnemo 21. aprila 2023.
V priložen koledar se lahko vpišete kdaj bi lahko bili prisotni na Lovrencu, nato pa ga pošljite na mail:
Vse dodatne informacije vam zagotovi Marko Plazar na telefonski številki 041 754 030.
Veselimo se druženja z vami.
03.04.2023 | Romana Ivačič, 06.04.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Že na tretji postaji - Lavrica, izstopimo, naprej pa peš po Ljubljanskem barju. Štiri ure hodimo in ves čas nas spremlja mrzel veter, kljub soncu prav pride vetrovka in kaj toplega pod njo, tudi rokavice niso odveč. V Wikipediji kahko preberemo:
Ljubljansko barje meri 163 km² oziroma 0,9 % slovenskega ozemlja. Ob vsakoletnih spomladanskih in jesenskih poplavah je poplavljena površina območja do 80 km² (skoraj polovica površine). Z geološkega stališča je to več kot 200 m globoka poznopliocenska udornina izpred dveh milijonov let, nastala na stičišču alpskega in dinarskega sveta. Do druge polovice 19. stoletja je bilo v rabi za naše največje močvirje ime Ljubljansko močvirje. Potem pa ga je pisatelj Fran Levstik preimenoval v Ljubljansko barje, ker naj bi slišal Ižance govoriti, da gredo na borje, to je med borovce, s katerimi se je močvirje zaraščalo. Ljubljanskemu barju še danes pravijo Mah, po mahovih, ki so značilni za deževnično močvirje. V lokalnem govoru pa se je ohranilo tudi poimenovanje marost. Ljubljansko barje leži v Ljubljanski kotlini, ki je nastala s tektonskim pogrezanjem od prehoda pliocena v pleistocen. V kotlini so se akumulirale velike količine sedimentov, ki ponekod presegajo debelino 100 m. Kamninsko podlago v južnem delu Barja gradijo triasni dolomiti, ki kot barjanski osamelci molijo iz sedimentov. Na triasne dolomite osamelcev so narinjene tudi karbonske kamnine. Do 19. stoletja, ko so se začela na Barju obsežna melioracijska dela, je močno narasla plast šote, ki pa so jo v zadnjih desetletjih porezali za kurjavo in potrebe vrtičkarstva. Na Ljubljanskem barju najdemo ostanke kultur, ki so ta prostor naseljevale skozi tisočletja. V starejšem odseku holocena je območje prekrivalo plitvo jezero, ki se je v tisočletjih zaraslo v barje. Pred približno 6500 leti so na to območje prišli prvi poljedelci. V poplavnih ravnicah okoli jezera so si postavljali manjše naselbine, ki jim pravimo kolišča. Leta 1875 so pri Igu odkrili prvo koliščarsko naselbino. Danes poznamo že okoli 40 najdišč, kjer so si v pradavnini koliščarji postavljali bivališča. Njihovo življenje je opisal Janez Jalen v svoji trilogiji Bobri. Aprila leta 2002 so arheologi našli ostanke več kot 5150 let starega lesenega kolesa z osjo. To je do sedaj najstarejše najdeno kolo v Evropi in svetu. Razstavljeno je v Mestnem muzeju Ljubljana. Ljubljansko barje se ponaša s pestrim živalstvom in rastlinstvom, leta 2008 je bilo s strani države in ob sodelovanju občin razglašeno za krajinski park.
Sprehodimo se ob progi, potem ob hišah, ki še spadajo k Lavrici,
ob kamnitem osamelcu, poraslem z gozdom, preko polja pa se nam kaže Krim.
Ko se oziramo, se nam vse bolj prikazuje venec zasneženih gora: najprej Karavanke, potem na desni strani Kamniško Savinjske Alpe s prepoznavnim Kamniškim sedlom, na levi pa bele konice Julijcev. Hodimo po peščeni cesti,
ob kateri so nanizane površine njiv in travnikov, vmes pa kanalčki polni vode. Večkrat parcele ločijo tudi vrste visokih brez.
Vmes je treba počiti in se okrepiti z jedačo in pijačo, potem pa naprej v smeri Iga.
Na eni izmed točk Tematske poti Morostig izvemo, kako dragocena in ranljiva je ta pokrajina.
Pot nadaljujemo po asfaltirani Malnarjevi cesti in na travnikih desno od nje najdemo neverjetno veliko zaščitenih močvirskih logaric ali močvirskih tulipanov (Fritillaria meleagris). Kar ne moremo si jih nagledati: popkov, razcvetenih, odcvetenih, dvojnih ...
Malo naprej odkrijemo pot do Koliščarske naselbine ob sotočju Ižice in Želimeljščice, ki jo je mogoče obiskati od decembra 2022, vendar samo ob predhodni najavi, število obiskovalcev pa je omejeno.
Foto: Vinko Šeško.
Vračamo se spet mimo točke Tematske poti Morostig, kjer udobne klopi uporabimo za počitek, potem pa malo bolj zahodni peščeni poti kot v prihodu nazaj v Lavrico. Vlak pet minut čez štiri ima zamudo in, če Marjana ne bi vneto mahala sprevodniku, ne bi ujeli vlaka ob 16.35 iz Ljubljane proti Dobovi. S tem sicer povzročimo enominutno zamudo vlaka v odhodu, ampak ob šesti uri smo doma.
Video:
13.03.2023 | Romana Ivačič, 18.03.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto: Ljubo Motore.
Ni problema: v bližini je Okrepčevalnica pri Gobcu in prijazna ter "gobčna" natakarica v rdeči obleki, ki nam hitro postreže s toplim napitkom in informacijami, da so se Gobec pisali nekdanji lastniki lokala, pa tudi o poti do velikonočnice nam zna svetovati.
Preko železnice in potoka Slomščica,
potem pa navkreber po urejeni pešpoti proti naselju Ponikva (okrog 500 prebivalcev).
Če se obrneš, opaziš okrog sebe prijazne hribe z vijugastimi cestami do posameznih hiš, vmes njive in veliko sadovnjakov,
za ozadje pa venec gora: prepoznamo Kamniško-Savinjske, posebej se nam kaže Peca. Ponikva je sicer eden najstarejših poseljenih krajev na slovenskem Štajerskem, prvič omenjen leta 1203, mi pa pridemo najprej na ulico novih hiš.
Na desni strani nas zamika Cerkev svetega Ožbolta in krenemo k njej. V Wikipediji lahko preberemo:
Cerkev stoji na zemljišču, ki je bil del velike posesti, ki jo je v začetku 18. stoletja kupil Štefan Novak, praded Antona Martina Slomška. Na njegovi zemlji je že stala kapela svetega Ožbalta iz 15. stoletja. Dal jo je povečati in opremiti v baročnem slogu. Okrog cerkve je njegov pravvnuk blaženi Anton Martin Slomšek (slovenski škof, pesnik in pisatelj,1800 - 1862), ki se je rodil v zaselku Slom, pasel očetovo čredo. Stopnice, ki vodijo v zvonik, so mu bile prva prižnica, da je z nje drugim pastirjem obnavljal nagovor, ki ga je slišal pri nedeljski sveti maši. Kasneje se je kot študent in duhovnik tu rad ustavil in molil. Stavba datira v leta 1735 oziroma 1736 in je bila leta 1856 predelana. Na jug orientirano cerkev sestavljajo ladja s kapelo, zvonik in enako širok prezbiterij. Oprema je večinoma baročna iz 19. stoletja.
Foto: Vinko Šeško.
Cerkev je na lepem razgledišču, ob njej je posajena lipa, za katero je nekdo popravil napis in drevo naj bi bilo lipovec. Na informativni tabli je poleg opisa tudi besedilo Slomškove pesmi: Glejte, že sonce zahaja, skoraj za goro bo šlo ...
Takoj jo začnemo mrmrati, ko se oziramo na Ponikvo in naokrog.
V dolino se spustimo kar po travniku, srečamo večjo skupino pohodnikov iz Šmarja pri Jelšah,
potem pa se malo ustavimo ob potoku z oznakami Kraške vodne učne poti Stanka Busarja.
Še mali naprej po cesti in smo na rastišču velikonočnice na Boletini, ki spada v območje Nature 2000. Zavarovano je z ograjo, ravno ta dan pa izvajajo tudi štetje te zavarovane rastline.
In imajo kaj šteti, letos res bogato cveti.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Fotografiramo, malicamo, se grejemo na soncu, potem pa krenemo proti Ponikvi.
Najprej obiščemo Cerkev svetega Martina, ki so jo zgradili v 18. stoletju na mestu starejše v renesančnem slogu s sledovi rokokoja. Preseneti nas s svojo velikostjo in bogato baročno opremo. Na fasadi so tudi ostanki oreha, pod katerim je bil odlikovan dvanajstletni Anton Martin Slomšek pri prvi šolski skušnji leta 1812.
V bližini je spomenik Antonu Martinu Slomšku in Blažu Kocenu (geograf in kartograf, 1821 - 1871), ki je nekaj posebnega: na zaviti zgradbi je zasajeno grmičevje in zelenje.
V lokalu pri trgovini se odžejamo,
potem pa spustimo spet v dolino. Seveda se spet oglasimo v Okrepčevalnici pri Gobcu, da poskusimo tokajca in domačega tacerja (dve beli vini),
potem pa z direktnim vlakom ob 13.09 proti Sevnici n že pred pol tretjo smo doma.
Krasen dan!
Video:
06.03.2023 | Romana Ivačič, 12.03.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ob običajni osmi uri se nas sedem od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica zbere na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Najprej kavica, potem pa z dvema avtomobiloma v smeri Krško in Kostanjevica na Krki. Še pred njo zavijemo v desno proti Leničevemu domu in Krakovskem gozdu. Kaj o njem pravi Wikipedija:
Krakovski gozd je mokrišče, ki ga poplavlja reka Krka. Njegov naravovarstveni pomen poudarjajo ogrožene nižje živali, ribe, dvoživke in še zlasti ptice, saj je s slovenskega Rdečega seznama ogroženih ptic gnezdilk tu prisotnih kar 45 vrst. Krakovski gozd obsega 2400 ha. V središču gozda najdemo edini slovenski pragozdni ostanek, ki je bil leta 1952 razglašen kot pragozdni rezervat, ki meri 40,5 ha. Ob gozdu poteka 8 kilometrov dolga Resslova pot, poimenovana po izumitelju ladijskega vijaka Josefu Resslu, ki ga je preizkušal na Krki. V njem prevladujejo hrast in dob, uspevata pa tudi črna jelša ter beli gaber. Krakovski gozd je ime dobil po mestni četrti Krakovo v Ljubljani. Krakovski gozd leži severno od Kostanjevice na Krki, južno od avtoceste A2, vzhodno od Dobruške vasi in zahodno od Velikega Podloga. Človek je odločneje posegel v okolico Krakovskega gozda šele v zadnjih desetletjih s hidromelioracijami ob potokih Radulja, Čolnišček, Račna, Senuša in na Šentjernejskem polju. Močvirje Trstenik je na površini 30 ha zaščiten biotop nižinskih ptic in predstavlja v porečju Krke pomembno drstišče ščuk in mrestišče žabe plavček. Za Krakovski gozd so značilne živali: črna štorklja, orel klinkač, srednji detel, zelena žolna, barska žaba, zelena krastača in močvirska rovka. Značilne rastline so Dacijski pljučnik, Barjanska vijolica, Ostri šaš, Vrbovolistna medvejka, Močvirski tulipan. Leta 1991 je med slovensko osamosvojitveno vojno na področju Krakovskega gozda prišlo do oboroženega spopada med enotami TO in JLA.
V gozdu na desni nas že pozdravljajo pomladanski veliki zvončki ali kronice. Pri bazenčku s toplo vodo je parkiran avto, nekdo se že kopa,
27.02.2023 | Romana Ivačič, 02.03.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Sedem nas od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica ob osmih zmrzuje na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Najprej se gremo pogret s kavico,
potem pa se z dvema avtomobiloma zapeljemo do Gornjega Pijavškega in parkiramo pri igrišču.
Ob Savi se napotimo proti Srednjemu Pijavškemu,
ob poti nas vabijo klopce, pa je premrzlo, da bi se ustavljali.
proti vzhodu se odpirajo pogledi na Grmado, Mohor in Rajhenburški grad.
Pri Srednjem Pijavškem se obrnemo, se vračamo po poti med polji in občudujemo še Bohor in Zaloške travnike preko naselja Kladje.
Na njivi presenetimo jato golobov, ki so si vzeli čas za malico.
Pri avtomobilih se še mi malo podpremo, potem pa domov.
Kljub hladnemu vremenu smo se sprehodili, se prezražili in uživali v družbi.
20.02.2023 | Romana Ivačič, 24.02.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto: Ljubo Motore.
Zdaj pa navkreber proti gradu, vendar samo do križišča, tam pa na levo po grebenu.
Na levo se nam začnejo odpirati pogledi proti cerkvama svetega Roka in svetega Martina v Lamperčah, po Drožanjski ulici pa se vlačijo megle.
Foto: Vinko Šeško.
Na Škovcu se spet obrnemo na levo in si na sončnem grebenu malo privežemo dušu. Skozi gozd nas vodi pot navzdol, še malo po travniku,
na desni vidimo zaselek Ostrešje, nad nami pa brni helikopter. Nekdo spet rabi nujno pomoč.
Samo malo ceste si privoščimo, potem pa krenemo po travniku spet v breg. Brezje pustimo na levi, vabijo nas Začele s prijaznima gostiteljema Marjano in Ladom,
Foto: Vinko Šeško.
kjer na soncu posedimo ob pogovorih, pijači, kavi, pecivu ...
Za povratek v Sevnico se razdelimo: šoferja kreneta k vozilom po bližnjici, ostali se napotimo po cesti mimo Svetega Roka. Tu polovica nadaljuje pot po cesti, Ljubo in jaz pa izbereva pešpot skozi gozd.
Lepo vreme, prijetna družba in pogledi na prebujajočo se pomlad: žafrani, trobentice, pljučniki, zvončki ...
Video:
13.02.2023 | Romana Ivačič, 20.02.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ob običajni osmi uri nas je osem od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica na običajnem zbirališču na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica).
Z dvema avtomobiloma se zapeljemo do Kapele svetega Nikolaja v Boštanju,
potem pa po cesti peš proti Apneniku pri Boštanju. Cesta se vzpenja po strmem terenu
in na enem mestu se je zemlja udrla in je potrebno utrjevanje.
V senci je še precej hladno, ko pridemo na sonce na grebenu, nas to med hišami in zidanicami lepo greje, pa hoja v hrib tudi.
Pri lepo urejeni zidanici s kapelico si malo privežemo dušo, potem pa se štirje zaradi obveznosti vračajo na izhodišče, ostali štirje pa nadaljujemo pot po Apneniku.
Uživamo v razgledih, potem pa se spustimo skozi dva gozdova do pokopališča v Boštanju.
Mimo Župnijske cerkve povišanja svetega Križa se vračamo proti izhodišču.
Na strminah pod in nad cesto nas razveselijo drobni zvončki. Pomlad se bliža.
Več posnetkov
Fotogalerija: Ljubo Motore.
06.02.2023 | Romana Ivačič, 09.02.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
in še malo naprej po gozdni poti do primernega prostora za parkiranje. Naprej pa peš!
Po lepi gozdni poti,
potem pa nad nekdanjimi vinogradi in zidanicami Cerovega Brega (uradno Log), tudi domačija je vmes, zdaj pa so to v glavnem vikend hišice.
Pogled nam uhaja preko doline na Goli Vrh, ki tudi spada pod Log, in nazaj v dolino Save.
Zadnji posnetek je delo Vinka Šeška.
Pa spet lepo po gozdu, mimo mogočne bukve do ceste na Gornje Orle. Zdaj pešačimo mimo zidanic in domačij: se dvigamo in malo spustimo,
potem pa zavijemo na desno v zaselek Novo. Spet desno v gozd
in kmalu smo na prijetni jasi, kjer nekaj časa zapuščena kmetija dobiva novo obliko in vsebino.
Samo malo se spustimo po gozdu in že smo pri avtomobilih po dveh urah prijetne hoje.
Vrnemo se v Sevnico in na pokopališče, kjer se poslovimo od prijateljice Silve. Draga Silva, pogrešali te bomo.
Video:
30.01.2023 | Romana Ivačič, 30.01.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto: Ljubo Motore.
Lepo je po dolgem času videti s soncem obsijani stari del mesta in grad nad njim.
Do prehoda preko železnice gremo,
potem pa zavijemo nazaj in na Glavni trg. Seveda je obvezna kavica v lokalu Špica.
Vzpnemo se še na sevniško pokopališče in obudimo spomine na pred enim letom umrlo Stanko ter ji prižgemo svečko.
Foto: Ljubo Motore.
Kar ne moremo verjeti, da je tako dolgo ni med nami in zelo jo pogrešamo.
S parkirišča se nam odpre razgled od Kuma, preko Lisce do Bohorja. Z grebena še kar občudujemo poglede na obe strani,
potem pa se nam pokaže Cerkev svetega Roka. Preverimo še intervencijsko pot, pri kateri se nam odpira kopica vprašanj, ocenjujemo hiše in vrtove ob njih,
na obrobku enega nas razveselijo popki sončkov - jaric.
Da ne bi bili prehitro doma, sedemo še k eni kavi in klepetu. Presenečeni ugotovimo, da smo bili na poti skoraj tri ure.
Video:
29.01.2023 | Peter Požun, 04.02.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
V nedeljo, 29.1.2023, se nas je 8 planincev zbralo na parkirišču Hotel Pokljuka. Podali smo se proti planini Zajavornik in naprej do Blejske koče na Lipancah. Z vsakim korakom se nam je odpiral še lepši razgled na zasnežene pokljuške gozdove. Nizke temperature smo premagovali s tempom in sončni žarki so nas opogumljali. Od planine Zajavornik do Blejske koče smo bili že pošteno segreti. V koči smo si privoščili pravo planinsko malico, joto. Trije korenjaki smo se podali proti Okrogležu (1941 m). Razmere so bile resne, zato smo opustili misel, da bi nadaljevali proti gori Brdo (2009 m), ampak smo uživali ob razgledih na Julijske Alpe in Karavanke. Izvedli smo trening z lavinskim trojčkom in se zadovoljni spustili proti Blejski koči na malico. Oskrbniku Andreju smo se zahvalili za okusno kosilo in se vrnili proti planini in naprej do izhodišča.
23.01.2023 | Romana Ivačič, 23.01.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto: Vinko Šeško.
pred akcijo pa Vinku voščimo vse najboljše.
Posnetek s fotoaparatom Vinka Šeška.
Petorica se nas iz Češnjic spet vrača peš do Primoža,
da ponovno doživimo pravo zimo z gazenjem po snegu in veter v laseh, ne, ne - v dežnikih. Po zasneženih cestah je treba voziti previdno, k sreči se varno pripeljemo v Sevnico.
16.01.2023 | Romana Ivačič, 16.01.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
potem pa se odločimo za pot po nasipu ob Savi vse do naselja pod Vrtačo.
Preko Save kukamo na Log,
Zadnji posnetek je delo Vinka Šeška.
nato pa zavijemo po gozdni cesti proti Pečju. V strmini vidimo vsaj tri debele smreke, ki so že pred časom klonile in molijo svoje kratke korenine v zrak. Težko jih bodo spravili s tega terena, verjetno bodo kar ostale na mestu.
Na Pečju nas čakajo lepi motivi dreves v sneženem okolju, megla pa zastira razglede. Na Florjanski ulici zavijemo na bližnjico pod Cerkvijo svetega Nikolaja,
se zazremo še na Cerkev svetega Florjana, potem pa nas premami lokal Špica, kjer se okrepčamo s kuhanim vinom.
Vračamo se spet ob Savi, sneg še kar naletava, nam pa je prijetno toplo. Od hoje? Od vina? S sprehodom smo se dobro razgibali ter nadihali in po treh urah je prijetno spet priti v objem toplega doma.
Video:
08.01.2023 | Romana Ivačič, 08.01.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto:Vinko Šeško.
Šest se nas od Ponedeljkove skupine pridruži še ostalim enajstim in Lojze Rupar kot vodja hitro uskladi želje glede trase in trajanja pohoda. Z avtomobili se odpeljemo po dolini Sevnične, zavijemo v Zabukovje, prevozimo Pokojnik, Mrzlo Planino, Zalog, nad Zalogom še kar rinemo v breg po gozdni cesti,
potem pa se ustavimo na križišču, kjer so vse naokoli naložena debela bukova debla.
Naprej pa peš: kar strmo v hrib.
Zadihani pridemo na travnik Velikega Javornika
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
in prija, da se malo oddahnemo in dezinficiramo. Naprej gre malo navzdol, večino poti pa po ravnem. Sonce se nasmiha med debli dreves, ves čas pa piha močan veter in na glave vlačimo vse od trakov, kap do kapuc. Bohor šumi ..., ne, ne: kar hrumi.
Pri križu se je treba ustaviti in povedati kakšno šalo, potem pa naprej: nekateri še na Koprivnik,
ostali do Koče na Bohorju.
Koča je kar živahna: pozdravljamo se, voščimo vse dobro v novem letu,
Foto: Vinko Šeško.
pozdravi nas naš predsednik Peter Požun in predstavniki Planinskega društva Senovo, ki oskrbujejo Kočo na Bohorju. Prijata nam čaj (častijo domačini) in kava, iz kuhinje pa diši po gobovi juhi z žganci, pasulju in bograču.
Hrano servirajo v keramičnih posodah: ko poješ prideš do posnetka Koče. Vse skupaj zalijemo še z dobro kapljico naših vinogradnikov.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Skupinska slika in povratek deloma po drugi poti - pod Velikim Javornikom. Ljubo in Vinko ubereta svojo pot in to se jima obrestuje:
Foto: Vinko Šeško.
najdeta prve cvetove jarice v tem letu.
Na parkirišču pospravimo še zadnje kaplje pijače in se poslovimo. Dobro nas je prepihalo, sonce osvetlilo, predvsem pa smo s hojo v dobri družbi začeli leto 2023.
Video:
01.01.2023 | Romana Ivačič, 07.01.2024 | Izleti in planinske ture | Poročila
V letu 2023 smo se člani Ponedeljkove skupine na pot podali 33 krat. Poti so nas v glavnem vodile po sevniški občini, v petih primerih pa smo se napotili nekoliko dlje, tudi do Ljubljanskega barja, kjer se bohotijo močvirski tulipani. Obiskali smo rastišče velikonočnice na Ponikvi, uživali na pohodih skozi gozd Črne mlake in Krakovski gozd, ter obiskali Kozjansko domačijo v občini Dobje.
Na pohodih je bilo prisotnih povprečno deset udeležencev in udeleženk, skupaj smo prehodili 80 ur in pol. Za prevoze do izhodiščnega mesta smo uporabljali osebna vozila ter v ta namen prevozili 853 kilometrov. Žal smo se v letošnjem letu poslovili od našega dolgoletnega prijatelja Vinka Govekarja, ki nas je s kombijem večkrat rad zapeljal kam dlje: na Primorsko ali prelepo Gorenjsko. Nekajkrat smo se posluževali tudi prevozov z vlakom, to prakso bomo v bodoče poskušali še pogosteje uporabiti.
Najlepša hvala Vinku Šešku, Ljubotu Motoretu in Romani Ivačič, ki poskrbijo, da so naše poti varne in fizično primerne našim zmožnostim. Vsi trije pa s svojimi prispevki na družbenih omrežjih tudi pravočasno in točno obveščajo o naših potepanjih.
Z veseljem upam, da se bomo tudi v bodoče ob ponedeljkih sestajali in kovali načrte za lepe in nepozabne ture.
Vodja: Slavica Kralj
Posnetek s fotoaparatom Vinka Šeška.
01.01.2023 | Peter Požun, 10.02.2023 | Splošno | Obvestila
Člani odsekov, klubov in upravnega odbora Planinskega društva Lisca Sevnica so pripravili Koledar planinskih izletov, pohodov, taborov in srečanj v letu 2023.
Vse zainteresirane vabimo, da v dokumentu poiščete informacije o planinskih izletih, prireditvah in srečanjih.
https://horukcms.com/_uploads/pd-lisca/prispevki/datoteke/0154_001_Program_2023_revizija8.doc
Razgled je to,
kar vleče me na goro.
Lepo je zgoraj stati,
spomine v srcu brati.
Pogledi v dolino,
odkrivajo mi reke modrino,
če te ni spodaj,
so pa gore zgoraj.
Vseh niti ne poznam,
bo potrebno še kam drugam.
Včasih nič ni od tega,
megla je prehuda zadrega.
Se pač zgodi,
jutri se nov dan rodi.
(Hribi.net – uporabnik otiv)
19.12.2022 | Romana Ivačič, 03.01.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica ob osmih na parkirišču pri rondoju v Šmarju (Sevnica).
Foto: Ljubo Motore.
Šest nas je in takoj se okrepimo s kavo.
Pet se nas napoti peš proti Svetemu Roku, počasi napredujemo navkreber,
si oddahnemo ob pogledu v dolino in smo že na vrhu strmine. Zdaj pa po ravnem skozi gozd,
dokler se nam ne odpre pogled na hrib Začel s škotskim govedom. Mimo Kozinčeve hiše in že smo pri gostoljubni hiši Marjane in Ladota v zaselku Začele. Postopoma se nam pridruži še šestorica, nekateri malo peš, drugi s prevozom.
Foto: Ljubo Motore.
Foto:Vinko Šeško.
Bogato pripravljena miza, obilo jedače in pijače, kmalu je vzdušje na višku. Vrhunec vsega pa je šaljivi srečolov.
MARJANA IN LADO: PRISRČNA HVALA ZA GOSTOLJUBJE!
Vsi se potem odpeljemo na manj vesel dogodek: pokropit mamo naše drage Fanike. Takšno je življenje: veselje se meša z žalostjo, naj pokojnica počiva v miru.
Video:
12.12.2022 | Romana Ivačič, 03.01.2023 | Izleti in planinske ture | Poročila
Iz Šmarja smo se ponedeljkovci odpravili po markirani poti proti Zajčji gori in v pravih zimskih razmerah skozi Ledino prispeli do Martice in Jožeta, kjer smo se prijetno okrepčali in pot nadaljevali v dolino proti Ribnikom, kjer smo pri Cizl Dragu doživeli pravo mini zimsko trgatev okusnega grozdja z brajde, ter se posladkali tudi z medenimi dobrotami. Po dveh urah in pol smo se prijetno razgibani in prezračeni vrnili na izhodišče pri rondoju.
Slavica Kralj
05.12.2022 | Romana Ivačič, 10.12.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
in tam ob šumu vode z mlinskega kolesa spijemo kavo.
Peš se napotimo mimo velike pletenke, prečkamo Mirno in železnico, potem pa krenemo v hrib. Megla se razprostira povsod okrog nas, hiše ob cesti pa le vidimo in ocenjujemo njihov izgled in urejenost okolice.
Odpre se nam okno z razgledom proti Tržišču,
potem pa ni več razgledov.
Da ne bi hodili premalo, se spustimo do rastišča rumenega sleča (azaleje).
Ob cesti ne spregledamo pomnika z opozorilom na mejo med italijansko in nemško okupacijsko cono, na vrhu pa občudujemo lepo urejen kotiček z oglasno desko in pipo z vodo pri križu.
Na levo zavijemo po poti navzdol skozi gozd in kmalu smo pri Mimi.
Spodnji posnetek je delo Vinka Šeška.
Ta nas obilno pogosti s kosilom od aperativa to palačink in kave. Dobro vino z Malkovca vzpodbuja klepet in kar težko vstanemo od mize.
Foto: Vinko Šeško.
MIMI, PRISRČNA HVALA!
Počasi se spuščamo spet proti Tržišču in se dobre volje vračamo v Sevnico.
28.11.2022 | Romana Ivačič, 02.12.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Odločimo se, da ne gremo daleč: z avtom se odpeljemo do Srednjega Pijavškega (15 prebivalcev),
parkiramo pri stari hiši in krenemo peš po cesti v smeri naselja Ženje.
Občudujemo lepo obnovljeno leseno hišo, potem pa nas na ovinku namesto asfalta zamika gozdna pot.
Ta je sicer strma, vendar posuta s preprogo listov in izognemo se ovinkov ceste pod nami.
Ko pridemo med hiše, naj bi se nam odprl razgled, pa je megla vse okrog nas in dolino Save le slutimo pod sabo. Hiše samevajo: odrasli so v službah, otroci v šoli. Tu in tam nas pozdravijo psi, na vrtu pa le odkrijemo domačinko, ki nam razloži, da je zapora ceste, ki pa jo je mogoče obiti, zaradi gradnje vodovoda. Na razpotju izberemo cesto na desno, ki je delno še makadamska in nas pripelje v Dolenjo Lepo vas,
kjer med nekaj stavbami ne vidimo posebne lepote, pa tudi nobenega od petnajstih prebivalcev ne. Če bi šli levo, bi prišli v Gorenjo Lepo Vas s Cerkvijo svetih Primoža in Felicijana, ki pa je s poti zaradi megle niti ne vidimo.
Zavijemo spet v desno, del poti je po gozdu, pod nami pa prava globača. Malo se povzpnemo: na levo bi prišli v naselje Kočno, mi pa na desno proti Črešnjicam.
Pri križu na levo navzdol in potem naprej med njivami.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Za kratek čas se ustavimo, da se malo okrepčamo, potem pa zakorakamo naprej.
V Črešnjicah nad Pijavškim nas ne pozdravi nihče od 27 prebivalcev, ampak velika čreda krav in teličkov.
Občudujemo lepo kapelico in grm japonske kutine, ki očitno misli, da je nastopila pomlad. Cesta, ki povezuje Pijavško z Velikim Trnom, vodi rahlo navzdol skozi gozd, na desno je odcep za Srednje Arto, levo nedaleč od ceste pa 45 metrov globoko brezno. Kmalu pridemo do redkih hiš naselja, v katerem uradno živijo samo še trije ljudje.
Foto: Ljubo Motore.
Na zemljevidih in v statutu krške občine piše Gorenje Dole, na tabli ob cesti pa Gornje Dule. Nikogar ni blizu, da bi ga vprašali, kaj je prav.
V okljukih se spuščamo po cesti, potem najdemo mehkejšo bližnjico in že smo v naselju Gornje Pijavško (okrog 90 prebivalcev). Imajo označeno Trim pot, po kateri krenemo v smeri Save,
potem pa po sredi polja nazaj na Srednje Pijavško.
Dobro smo se sprehodili (okrog dve uri in pol) in ugotovili, da je tudi meglen dan lahko lep.
Video:
21.11.2022 | Romana Ivačič, 22.03.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Z dvema avtomobiloma se zapeljemo na Lukovec in parkiramo pred Kulturnim domom.
Drugi posnetek: Vinko Šeško.
Počasi krenemo med zelenimi travniki v naselje, potem pa naprej po cesti proti Preski. Okrog nas se preganja megla. Na markirani poti smo: na levo nas vodi v gozd, navkreber po njem,
Za dober posnetek se je treba potruditi.
potem pa spet nekaj časa po cesti.
Foto: Ljubo Motore.
Kar dolgo časa hodimo naprej po neoznačeni poti, posuti z odpadlim listjem, dokler ne pridemo do prvih zidanic na Poganki (uradno Preska) in se megla malo pretrga.
Pozdravijo nas jesenske barve grmovnic, vmes pa tudi ostanki snega.
Nekatere idanice so starejše (ena je kar ovita z vinsko trto) in novejše, modernejše.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Na klopci pri eni izmed njih si privoščimo pijačo za zdravje.
Na več mestih si lahko "parfumiramo" roke z rožmarinom, občudujemo nasad netreska, posamezne cvetove vrtnic, zadnje sadeže kakijev.
Foto: Ljubo Motore.
Ko se že začnemo spuščati, nas lastnik zidanice povabi na kozarček "ta kratkega" in klepet.
Po cesti se spustimo spet na Lukovec, ogledujemo megle, ki malo odstirajo in spet zastirajo poglede proti Lisci in drugim hribom. Pri Domu izkoristimo pokrito teraso za malico in pogovor z domačinoma, ki urejata okolico.
Svojska je bila ta pot po megli in nekaj sončnih žarkih, ki nas pozdravijo tudi ob povratku v Sevnico.
Video:
14.11.2022 | Romana Ivačič, 18.11.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
potem pa v Češnjice - "zavetišče" Elčke in Vinka. V prijetno preurejenem okolju in ob prasketanju ognja v kaminu se dezinficiramo, popijemo kavo in posladkamo z rogljićki.
Zdaj pa na pot: skozi gozd,
pa po polju, skozi Primož,
potem pa navzdol do Gornjih Impolj. Pogosto nam dobrodošlico izrazijo psi, gazimo po odpadlem listju, občudujemo barvne odtenke jeseni.
Še dlje v globel se spustimo, potem pa navzgor na Dedno Goro. Ocenjujemo velike nasade trte pri Kozinčevih,
se zazremo v barvite trtine liste,
potem pa spet zavijemo v gozd. Mimogrede, ampak v resnici po dveh urah,
Foto: Vinko Šeško.
smo spet pred Primožem - zašpilili smo klobaso.
Foto: Vinko Šeško.
Pri Elčki in Vinku nas čaka še bogat narezek, ki ga pridno zalivamo z letošnjo kapljico, kavi pa se pridruži pecivo in Slavičin zavitek. Vse v stilu martinovanja.
Veseli se vračamo domov: malo smo razgnali meglo, dež pa je počakal do popoldneva.
Video:
07.11.2022 | Romana Ivačič, 08.11.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Na zbirališče hitim mimo Vrtca Ciciban v Sevnici in za popotnico vzamem pisane barve drevesa pred njim. Točno ob sedmih odhod kombija s parkirišča pri krožišču v Šmarju (Sevnica): Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica sedmih članov in članic ter šoferjem Vinkom je na poti proti jugozahodu. Brzimo do Trebnjega, potem pa po avtocesti proti Ljubljani, v bližini katere gre malo počasneje, jutranji zastoji pač. Južno od Ljubljane ni v naši smeri nobene gneče več in hitro smo na postajališču Lom, kjer se okrepimo s kavo in prigrizki.
Potem pa naprej vse do Cerkve svetega Kvirika pri Sočergi.
Grmi ruja tam okrog so zelo različni: od takih s še čisto zelenimi listi do že oguljenih, vmes pa pisana paleta barv. Sprehodimo se med njimi,
stopimo na rob in se zazremo v dolino z mejnim prehodom in Buzetom v ozadju, potem pa se vrnemo h kombiju, kjer se nam prileže malica.
Po grebenih se zapeljemo v Marezige, od koder občudujemo razgled,
Sliki sta posnela Ljubo Motore in Vinko Šeško.
se fotografiramo, posedimo ob kavi,
jaz pa še malo izkoristim ležalnik.
Lepi razgledi so tudi s Pomjana, kjer nam Slavica in Marjana priredita pravo vinsko fontano.
Sončno vreme nas vabi, da še ostanemo, zato se zapeljemo do solin v Sečovljah, potem pa v Strunjan po kakije.
Drevesa so še polna sladkih plodov, pisani listi pa ustvarjajo prave umetniške slike.
Elčka predlaga, da vsem lepotam dneva nazdravimo z refoškom in nič nimamo proti.
Počasi pa je le treba proti domu: na avtocesti ni gneče, ustavimo se na postajališču Ravbarkomanda, potem pa pustimo za sabo žareče nebo, pred nami pa nas že pozdravlja velika polna luna.
KRASEN DAN, POLN UMIRJENEGA UŽIVANJA BREZ HITENJA!
Video:
24.10.2022 | Romana Ivačič, 26.10.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
kamor prispemo z zamudo ob 9.45. Po bližnjici ob Avtobusni postaji Maribor, potem pa po Partizanski v središče mesta,
kjer nas že pozdravlja značilna opečnata fasada Frančiškanske cerkve Marije Matere usmiljenja s samostanom iz leta 1900. To je ena izmed sedmih bazilik v Sloveniji,
krasi pa jo glavni oltar iz 17 vrst marmorja. Na hitro si jo ogledamo,
potem pa mimo Mestnega grada hitimo v Mestni park.
Na desni ne moremo spregledati mogočnega Hutterjevega bloka, ki priča o skrbi Josipa Hutterja, ustanovitelja Tekstilne tovarne, za delavce. Tu je še Akvarij s terarijem z začetki v letu 1953. In že smo na začetku Naravoslovne učne poti Piramida - Kalvarija s prvimi informativnimi tablami
in začnemo se počasi vzpenjati po široki peščeni poti. Pod nami se vse bolj odpira mesto, pogled na vinograde (omenjene že leta 1243) je pa grozljiv: res je strmina velika in obdelovanje težavno, ampak Piramida je le simbol Maribora in ne more biti tako zanemarjena. Na ovinku se odločimo za strmo bližnjico do kapelice.
Od nje se razgledujemo po mestu pod nami.
Sprehodimo se okrog izkopanin nekdanjega gradu Marchburg, prvič omenjenega leta 1164, ki je dal mestu ime. V toku zgodovine so ga obnavljali, zvrstilo se je veliko lastnikov, leta 1528 ga je poškodovala strela, leta 1790 so stavbo porušili. Veliko materiala so odpeljali za gradnjo drugih stavb v mestu, iz njega so zgradili tudi piramido, ki pa jo leta 1821 uničila strela. V spomin na grad od takrat na vrhu griča z nadmorsko višino 386 metrov stoji kapelica. Razmišljamo o zgodbi o rovu, ki naj bi povezoval ta grad s tistim v mestu, vendar niso strokovnjali še nič natančnega odkrili. Tudi sicer so lokacijo začeli raziskovati pozno, šele v 80 letih preteklega stoletja, bolj intenzivno pa leta 2010/2011.
Foto: Vinko Šeško.
Malicamo, dober tek nam v "francoski" slovenščini zaželi turist, s katerim malo poklepetamo o lepotah Slovenije,
potem pa krenemo naprej po grebenu, s katerega se nam tu in tam odpre "okno" s pogledom na vinograd vzhodno od Maribora. Pot je gladka, pod koraki šumi odpadlo listje, spustimo se in mimogrede smo pri ribnikih: petem, četrtem, tretjem in drugem, mimo prvega pa smo šli na začetku naše poti.
Foto: Vinko Šeško..
Za trenutek sedemo in uživamo ob šumu vodometa, potem pa smo kritični zaradi zaprte Restavracije Pri treh ribnikih, kjer bi se nam prilegla kakšna pijača. Zavijemo nazaj po drugi strani ribnika, izkoristimo veliko polkrožno klop (teh je tu res veliko) za okrepčilo, potem pa naslednji vzpon - na Mestni vrh.
Ob prijetni gozdni poti najdemo množico gob, na vrhu (348 metrov) smo zadovoljni z negovanimi vinogradi, ob vznožju hriba pa je spet slabše. Spustimo se, da se potem spet vzpenjamo na Kalvarijo. Tudi v tej dolini se ni mogoče odžejati: Brigadirsko klet odpirajo samo ob koncih tedna. Žalostni smo ob praznih in zanemarjenih kapelicah, razveselimo pa se ob kostanju. Sicer je droben, debelega so domačini verjetno že pobrali.
Cerkev svete Barbare so zgradili točno sto metrov nad Mariborom (375 metrov) v zahvalo pred kugo rešeni leta 1683. Kugi je v letih 1680/81 podleglo 360 od 1000 prebivalcev Maribora.
Uživamo v razgledu, potem pa se spustimo skozi vinograd na prečno pot pod skalo s cerkvijo. Po njej se sprehodimo do strmih stopnic, ki jih je Kmetijska šola Maribor zgradila leta 1956 za dostop med vinograde. Nekaj časa so propadale, v letih 2005/06 so jih obnavljali, zdaj pa razmišljajo o razširitvi, ker so postale popularne za teke in tekmovanja. Od Škofijske gimnazije vodi 454 betonskih stopnic na plato Kalvarije: 210 metrov so dolge, z njimi premagamo višino 80 metrov s povprečnim naklonom 20 stopinj.
Spodnji posnetek je delo Vinka Šeška.
Odločimo se, da prehodimo polovico do vrha, pa se že pri tem upehamo.
Na platoju stojijo različne klopce, preprosta igrala - vse iz neobdelanega lesa, da zgleda res naravno. Široka steza vodi potem do steze, po kateri smo prišli do stopnic.
Ustavimo se še na razgledišču Pri sedmih hrastih, od konca 19. stoleja je to del Mestnega parka, sicer pa že takrat priljubljena izletniška točka meščanov, predvsem Nemcev, Slovenci so raje zahajali na Pekrsko gorco. Še kratek spust skoz gozd, po širokem pločniku do Mestnega parka,
na robu katerega se nam zdi, da vidimo nekdanjo Hutterjevo vilo, skozi jesensko obarvani Park,
mimo Mestnega gradu in na Železniško postajo Maribor. Dovolj časa je še za pivo in kavo, potem pa nas vlak ob 15.25 odpelje proti domu. V Sevnici smo že pred pol šesto.
PRAVO VREME IN DRUŽBA ZA TAKO POHAJKOVANJE!
Video:
17.10.2022 | Romana Ivačič, 18.10.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Kavo popijemo okrog pol desetih v lepo urejenem Hotelu Smuk, potem pa nadaljujemo pot skozi Rosalnice s tremi cerkvami do Vinomerskih steljnikov.
Foto: Ljubo Motore.
Postajališče je na novo urejeno z informativno tablo, mizo in klopmi, zadnje vabi k malici.
Vse naokrog nas so bele breze, nekatere še malo zelene, druge že odmetujejo listje, pod njimi pa suha praprot.
Naravni gozd v Beli krajini je gozd belega gabra in hrasta, z odnašanjem organskega materiala so ljudje osiromašili prst in nastal je degradirani gozd z brezami in orlovo praprotjo. Intenzivno steljarjenje se je na tem področju začelo konec 18. stoletja in postalo splošno razširjeno sredi 19. stoletja. Leta 1960 je bilo tu okrog deset tisoč hektarov steljniških površin, ki pa so jih že začeli opuščati. Danes jih s košnjo ohranjajo v skupni površini približno sto hektarov kot značilnost kulturne krajine v okolici Vinomerja, Marindola in Žuničev. Pomenijo pa steljniki tudi visoko stopnjo biotske raznovrstnosti (resa, vresa, orhideje, zvončnice, gobe, metulji, žuželke, ptice), z njimi je povezano ljudsko izročilo, številne šege in navade. Varovani so kot naravna vrednota in so del Natura 2000. (Vir: informativna tabla.)
Sprehodimo se po pokošeni praproti in stezi, ki je markirana pot iz Metlike na Krašnji vrh, gob ni veliko, nadihamo pa se svežega zraka in uživamo na soncu in ob pogledu na nebo brez oblačka.
Zapeljemo se še malo naprej do vinogradov Vinomer. Če breze niso bile zelo barvite, nam pa trte ponudijo paleto odtenkov. Najprej se odžejamo pri sorodnikih, ki jih najde Ljubo, potem pa napravimo manjši obhod med vinogradi in zremo proti Slamni vasi, Boldražu in Radovici, ki jo poznamo po Osnovni šoli Brihtna glava kot nekoč.
Vračamo se proti Metliki, neuspešno ustavimo na kmečkem turizmu,
potem pa v Metliki zapeljemo do Turizma Jakljevič v Grabrovcu,
Oba posnetka: Vinko Šeško.
kjer nam gospodar ob kozarcu belega Belokranjca in rdeče portugalke pripravi pravo predavanje o kletarjenju.
Skozi vas Grabrovec se peljemo do Bušinje vasi, ki leži že ob glavni cesti proti Novemu mestu. Pri tem moramo paziti, da ne zapeljemo kam v stran, ker bi se kmalu znašli na hrvaškem področju.
Ste si kdaj ogledali na zemljevidu, kako tu poteka meja med Slovenijo in Hrvaško?
Na cesti je nekaj zastoja zaradi del, ampak kmalu smo v Novem mestu, potem pa nekaj časa po avtocesti, sledi Škocjan, kavica na Bučki in vožnja proti Sevnici.
Sonce, nebo brez oblačka, bogastvo jesenskih barv in degustacije darov narave in pridelka pridnih rok.
Video:
10.10.2022 | Romana Ivačič, 10.10.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Kulturnega doma na Lukovcu, kjer parkiramo.
Foto: Ljubo Motore.
Naprej pa peš: mimo nasada orehov, slikovitih kozolcev, z rožami obkroženih hiš ... Potem zavijemo v desno
in se skozi gozd in ob nenavadnih jamah povzpnemo do Cerkve Marije Magdalene iz 17. stoletja s kasnejšimi dozidavami in renoviranji. S toplimi barvami fasade razveseli mimoidočega na majhni jasi v družbi treh lip in gredice.
Po cesti se malo spustimo mimo vodnega zajetja, potem pa zavijemo na levo in v breg, vendar ne za dolgo: nadaljujemo po skoraj po ravnem speljani lepi gozdni poti.
Foto: Vinko Šeško.
Ob njej pa GOBE: ne samo dežnikarice in tintnice, tudi čisto pravi čokati jurčki.
Ko se je treba spustiti, zapustimo široko pot in uberemo ožjo bližnjico, pri kateri je treba zaradi kamenja in drobnega rastja paziti na vsak korak.
Foto: Ljubo Motore.
Konjsko: lepa planota njiv in travnikov, zgoraj pa za krono hiše. Pri prvi nas povabijo na mošt in temu se nikakor ne odrečemo. Na Lukovec se vračamo v dveh skupinah: po cesti, drugi pa skozi gozd, kjer na veliko pripravljajo drva (bo huda zima?).
Tudi tu ne manjka dežnikaric.
Avtomobili pohlevno čakajo, ni pa še čas za domov. Zapeljemo se še k Elčki in Vinku na Primož (Češnjice), kjer je najprej dezinfekcija,
Foto: Vinko Šeško.
potem pa se lotimo slastnega golaža, zalivamo z različnimi vrstami mošta, pri kavi pa prigrizujemo še pecivo. Razlog za pojedino je Elčkin rojstni dan.
VELIKO DOBREGA IN LEPEGA, ELČKA, KAJ SKUPNEGA, PREDVSEM PA DOVOLJ ZDRAVJA!
Čeprav je le tu in tam pokukalo sonce izza oblakov, je bilo to eno lepo dopoldne.
Video:
03.10.2022 | Romana Ivačič, 03.10.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto: Vinko Šeško.
Ne, v bistvu osem, ker sta z nami tudi prikupna lisička, maskota projekta Lisička giba in njena spremljevalka. Na pot nas gre potem pet, ampak šele po obvezni kavici.
Z avtom se odpeljemo do križišča pod Gradom Sevnica in nad vodohramom parkiramo.
Nakreber po Staroveškem hribu je gosta megla in komaj vidimo pod sabo v dolini Drožanjsko cesto. Sicer pa hodimo po Florjanski ulici, najdaljši v Sevnici.
Grmi in drevesa že kažejo znake jeseni, občudujemo jih, tudi zato, da hodimo bolj počasi - v stilu jeseni življenja. Hitrejši zagon dobimo s požirki medice, ki jo ponudi gostoljubna gospodinja ob poti.
Na Škovcu srečamo Milico, ki jo maha v nasprotno smer, pa jo pregovorimo in krene z nami. Tako nas je na poti šest. Florjanska ulica se spusti v dolino,
mi pa jo zapustimo in po gozdu (Gline jame) krenemo proti Pečju.
Dežnikarice nas pozdravijo in kar sredi poti tudi jurčki. Doline nam še vedno zakrivajo megle,
tudi v naselju Pečje in Cerkvi svete Marjete iz leta 1688, prvotna cerkev pa je stala na tem mestu celih tristo let prej.
Spustimo se med travnike in zavijemo po lepo urejeni poti - na konec sveta. Smo na skrajnem vzhodnem kamnitem osamelcu Kraglovih pečin,
Foto: Ljubo Motore.
globoko spodaj pod nami pa cesta, železnica in Sava.
Vzorno urejena okolica: stopnice vodijo do skale, pri kateri je tudi klop za oddih in razglede.
V megli komaj razločimo kovinskega srnjaka na sosednjem osamelcu.
Foto: Ljubo Motore.
Na kratko pomalicamo, potem pa se vrnemo v naselje,
Foto: Ljubo Motore.
kjer nas že na soncu pogosti lastnik in skrbnik tega kamnitega osamelca z ženo. Ogledamo si še njuno edinstveno kočo malo niže, potem pa spet na Florjansko ulico in vzpon do avtomobila.
Štiri ure za pot, ki zahteva kakšni dve uri? SMO PA ZATO DLJE IN BOLJ UŽIVALI!
Video:
26.09.2022 | Romana Ivačič, 26.09.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Pet se nas od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica ne ustraši slabše vremenske napovedi in se ob osmih zjutraj zberemo na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica).
Z avtom se odpeljemo do Boštanja, kjer se okrepimo s kavico. Potem se peljemo naprej skozi Boštanj in po dolini Grahovice, zavijemo levo in smo že na Okiču.
Parkiramo blizu Cerkve svete Ane, potem pa v hrib proti Straškemu vrhu. V bistvu je to Pot Antona Umeka Okiškega, ki smo jo organizirano prehodili julija. Vidimo ne daleč, megle se vlačijo okrog nas, sicer pa je Pot dobro označena in poznamo jo skoraj vsi.
Foto: Ljubo Motore.
Ko se obrnemo navzdol proti Drenovcu, najprej pred eno hišo opazimo sadiko tobaka, na gozdnem robu pa kostanjeva drevesa, bogato obložena s plodovi. Roke kar same začnejo pobirati.
Potem pa skozi gozd in že smo na Drenovcu - prostranem travniku s kravami blizu kmetije.
Foto: Vinko Šeško.
Spet hodimo po gozdu, najdemo kostanj pod posameznimi drevesi, ob robu poti so prave blazine mahu in med mahom dva lepa zdrava jurčka.
Na poti proti Topolovcu se nam nad poseko odpre pogled na svet pod Veternikom, potem pa je treba po bolj strmi poti do Cerkve Marijinega vnebovzetja na Topolovcu.
Leta 1734 jo je dal zgraditi boštanjski graščak Mordax v zahvalo za zdravje otroka. Notranjost je po poškodbah v potresu že renovirana, oltarji pa bodo denarno težek zalogaj. Baročni so in včasih so se bleščali v pozlati, na glavne kraljuje Marija. Na glavnem in stranskih oltarjih je še več svetnikov in svetnic ter slik. Cerkev je leta 1935 v celoti dekorativno poslikal slikar Cerinšek, ki je posnemal renesančne motive. Na koru so orgle, v cerkvi pa tudi razpelo s križem in Marijo za procesije. Žegnanje: veliki šmaren (15. avgust), mali šmaren (8. september) - sobota zvečer procesija z lučkami, nedelja praznična sveta maša, Štefanovo, veliki ponedeljek (emavs). Zdaj je na vrsti fasada: delavci so že začeli,
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
mi pa smo imeli srečo, da smo lahko obiskali notranjost in občudovali tudi kip oblečene Marije z Jezusom, ki se pojavi, če spustijo oltarno sliko Marije. Navadno napravijo to za velike praznike.
Spuščamo se mimo kapelic, o katerih na spletni strani Župnije Boštanj piše:
Sedem zidanih kapelic stoji druga za drugo ob poti z Vrha na Topolovec. Leta 1734 jih je ob gradnji Marijine cerkve na Topolovcu dal postaviti baron Janez Andrej Mordax. Slopaste kapelice imajo oblo zaključene niše, ki so do polovice plitkejše in v zgornjem delu globlje. Pri spodnji kapelici, ki ima še ohranjen prvotni omet, je nad nišo poudarjeno zatrepno čelo. Kapelice so pokrite z dvokapno opečnatimi strehami, ki so jih obnovili leta 1984. Število kapelic ne ustreza številu postaj križevega potu, niti desetkam rožnega venca. Katere so bile podobe v prvotnih kapelicah, ni znano. Domačin Rudi Stopar je izdelal zasnove sedmih vitražev s prizori Marijinega življenja:
Od slopastega (slopnega) ne vidimo več cerkve, toliko je megle. Pod Dolinškovim gostiščem ne gremo v levo po Poti Antona Umeka Okiškega, ampak kar naprej po cesti.
Foto: Vinko Šeško.
Ustavimo se še pred rojstno hišo Antona Umeka Okiškega,
potem pa vrnemo mimo Cerkve svete Ane iz 17. stoletja do avtomobila.
Pod Okičem so ostanki rudarjenja, tudi njim posvetimo nekaj pozornosti. Po jamah, nekatere so zalite z vodo, lahko sklepamo, da je bil to dnevni kop.
Elčko in Vinka pospremimo še na Primož, da premešata letino v kadeh.
Foto: Vinko Šeško.
Najprej se dezinficiramo, potem pa skupaj pomalicamo, zalijemo jedačo s tremi vrstami pijač, se posladkamo z letošnjim prvim pečenim kostanjem in končamo uživanje za mizo s kavo.
KDOR RISKIRA, PROFITIRA! Nismo se zbali dežja in preživeli lepo dopoldne, nekaj kapljic je padlo šele v Sevnici.
19.09.2022 | Romana Ivačič, 20.09.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Veseli smo vseh dreves javorov in tulipanovcev, ki so zdržali v suši, nekaj se jih je žal posušilo. Ob lepo urejenem vežbališču za pse se spomnimo polemike nedavno tega o tem, če imamo v Sevnici sploh park. No, drevored je že, ob Savi pa je še veliko travnatih površin, ki bi jih lahko zasadili z drevjem in grmovnicami, oblikovali grede z rožami, vmes utrdili peščene steze in postavili še več klopic. Celo kakšen vodomet ne bi bil odveč. Je bil tu mišljen Senzorični vrt kot pobuda v okviru Participativnega proračuna za leto 2023?
Dobra duša iz hiše blizu Stillesa nas je že pretekla leta razveselila s koškom jabolk in povabilom, naj si jih vzamemo. Tokrat nas je pogostila z grozdi izabele. Hvala lepa, slastni so!
Malo naprej z zanimanjem opazujemo plodove pasijonke, nenavadne cvetove, ki jih uporabljajo tudi za parfume, smo že videli, na plodove pa večina ni bila pozorna. Dobri so za kompote in marmelade, uporabljajo jih pa tudi v zdravilne namene.
Okolica Srednje šole Sevnica je pravo razstavišče skulptur iz lesa, zanimiv pa je tudi premični čebelnjak. Igrala, priprave za vadbo, steza za balinanje - vse v dopoldanskem času počiva.
Foto: Ljubo Motore.
Tudi mi jih pustimo pri miru, sprehodimo se na Glavni trg in raje sedemo na teraso Kavarne Špica h kavi in klepetu.
Foto: Ljubo Motore.
Pred povratkom še malo kulture: ogled fotografske razstave "ŠTIRJE LETNI ČASI V FOTOGRAFIJI" sevniškega ljubiteljskega fotografa Martina Uraniča v Preddverju Trškega dvorca. Kako raznoliko in slikovito!
Tudi vračamo se ob Savi, razveseljujejo nas prve jesenske barve, za nami pa se bliska in grmi. Veter sicer odnese grozeče oblake drugam, mi pa smo veseli, da nismo mokri. Dve uri smo pa le uživali!
12.09.2022 | Peter Požun, 18.08.2022 | Izleti in planinske ture | Vabila
Evrorando 2022 poteka v lepem Sibiuu, Transilvanija v Romuniji od 11. septembra do 18. septembra 2022.
Sibiuje ena izmed romunskih kulturnih in turističnih prestolnic, ki privlači turiste zaradi čudovitega srednjeveškega šarma, odličnega razgleda na okoliške pokrajine, odlične hrane in čudovitega parka.
V okviru 5 - dnevnega potepanja bomo Eurorando obiskali 2. in 3. dan.
Več informacij na spodnji povezavi.
05.09.2022 | Romana Ivačič, 06.09.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Tam nas čaka "razkužilo", ob kavi slasten zavitek, na mizi pa vabi tudi grozdje v družbi s slivami.
Letos je letina res bogata.
Tonetu voščimo za rojstni dan, spomnemo pa se tudi Slavice, ki je praznovala že julija. V prijetnem pogovoru se kar zasedimo,
potem pa le krenemo na pot med goricami. Spuščamo se, ogledujemo si vinograde, nekatere trte so že obrane, druge še čakajo.
Nasproti nas se raztezajo parcele Starega Bojnika, me pa kar v dolino in gozd.
Pozdravljajo nas ciklame, gob pa ne vidimo nobenih.
Čas je za povratek v hrib: nekaj časa po gozdu,
potem pa spet med vinograde in zidanice, ki spadajo pod naselje Klenovik, po domače pa je tu Lepi stan. Pri eni izmed lepo urejenih hiš nas prijazni par pogosti s pijačo, pogovora pa tudi ni kmalu konec. Še naprej se dvigamo, potem pa s ceste zavijemo na levo v gozd,
ga prečkamo in že smo spet pod izhodiščem.
Izgubljene kalorije v eno in pol urnem pohodu je treba nadoknaditi:
na mizi je izvrsten bograč, zavitek, sadje, kava, različna pijača ..., prava pojedina.
V Sevnico se spet vračamo z avtom in lepimi občutki po prvem pohodu v jesenski sezoni.
SLAVICA IN TONE: hvala lepa za pogostitev in vse najboljše!
Video:
20.08.2022 | Peter Požun, 24.08.2022 | Izleti in planinske ture | Novice
Tretji vikend v avgustu so vodniki Planinskega društva Lisca Sevnica tradicionalno organizirali voden vzpon na Triglav. Osem vodnikov in štiriintrideset udeležencev se je z avtobusom v zgodnjih sobotnih urah zapeljalo na Pokljuko, od koder smo se preko Vodnikovega doma na Velem polju prvi dan povzpeli do Triglavskega doma na Kredarici. Po vroči pripeki v zadnjih poletnih tednih se nismo nič pritoževali nad svežim vetrom in rahlem pršenju dežja, ki nas je spremljal del poti. Po prijetnem popoldanskem druženju in počitku v koči smo se naslednje jutro ob času, ko se v hribih dani, odpravili na težko pričakovani vzpon na vrh Triglava. Vsi smo varno prispeli do Aljaževega stolpa, kjer je enajst pohodnikov, ki so se prvič povzpeli na najvišji vrh Slovenije, doživelo slovesni krst "v imenu očaka Triglava, kraljice Škrlatice in kralja Jalovca". Temu se je pridružilo tudi več planincev iz Hrvaške, katerim je predsednik društva PD Lisca Sevnica ugodil in jih prav tako krstil ob prvem vzponu na Triglav. Še isti dan smo se v varnem spremstvu vodnikov vsi skupaj spustili v dolino v dolino Krma, kjer nas je pričakal avtobus. Zadovoljni, da smo premagali vse vzpone in spuste, predvsem pa sebe in svoje zmožnosti, smo se nasmejani in z mislijo na prihodnja gorska doživetja vrnili domov.
14.07.2022 | Peter Požun, 01.02.2022 | Tabori | Vabila
Planinski tabor v Bosni se bo letos odvijal od 14 julija do 20 julija. Pripravljen je zanimiv in pester program.
Več informacij na spodnji povezavi.
04.07.2022 | Peter Požun, 18.08.2022 | Tabori | Novice
V nedeljo, 29.1.2023, se nas je 8 planincev zbralo na parkirišču Hotel Pokljuka. Podali smo se proti planini Zajavornik in naprej do Blejske koče na Lipancah. Z vsakim korakom se nam je odpiral še lepši razgled na zasnežene pokljuške gozdove. Nizke temperature smo premagovali s tempom in sončni žarki so nas opogumljali. Od planine Zajavornik do Blejske koče smo bili že pošteno segreti. V koči smo si privoščili pravo planinsko malico, joto. Trije korenjaki smo se podali proti Okrogležu (1941 m). Razmere so bile resne, zato smo opustili misel, da bi nadaljevali proti gori Brdo (2009 m), ampak smo uživali ob razgledih na Julijske Alpe in Karavanke. Izvedli smo trening z lavinskim trojčkom in se zadovoljni spustili proti Blejski koči na malico. Oskrbniku Andreju smo se zahvalili za okusno kosilo in se vrnili proti planini in naprej do izhodišča.
04.07.2022 | Peter Požun, 18.08.2022 | Tabori | Obvestila
Letos smo v Planinskem društvu Lisca Sevnica izpeljali že 47. osnovnošolski planinski tabor, ki je potekal med 4. in 9. julijem, na naši priljubljeni lokaciji v Kranjski Gori – Slatni. Tabora se je udeležilo 45 osnovnošolcev iz občine in bližnje okolice. Vodja tabora je bila Silva Žveglič, ki se je skupaj z ekipo trudila pričarati nepozabno bivanje v naravi.
Že prvi dan smo skupaj pripravili nahrbtnik in se pogovorili o obvezni planinski opremi, se naučili taborniško himno in izobesili zastavo. Izpeljali smo dve planinski turi. Prvi pohod smo izvedli na Vratica (1844 n. m. v.), kjer smo uživali v objemu Male in Velike Ponce.
Izhodišče za naslednji dve turi je bila Erjavčeva koča na Vršiču, do katere smo se pripeljali z avtobusom. Zaradi različne fizične kot tudi starostne razlike otrok, smo se za drugo turo razdelili v dve skupini. Najmlajši so se povzpeli na Slemenovo špico in spoznali legendo o Ajdovski deklici, starejši pa so se polni poguma po plezalni poti (Hanzova pot) podali na Malo Mojstrovko. Zaslužen počitek smo ta dan preživeli ob jezeru Jasna.
Poleg navedenih planinskih tur smo izvedli tudi orientacijski pohod, na katerega so se otroci podali sami s pomočjo zemljevidov ter tako še sami raziskovali lepote Planice in njene bližnje okolice.
Dneve smo popestrili z različnimi ustvarjalnimi delavnicami, učenjem vozlov, turnirjem v namiznem tenisu, pisanjem izvirnih tračev ter vodnimi igrami.
Zagotovo bo vsem v lepem spominu ostal naš poštar Pero, ki je vsako jutro dostavil pošto. Vsi smo se lahko razveselili sladkih in velikokrat skrivnostnih sporočilc ostalih udeležencev.
V sredo dopoldne nas je obiskala fotografska skupina našega planinskega društva. Skupaj smo se odpravili do Planice, kjer smo posneli nekaj čudovitih fotografiji. Hvala vsem še enkrat za lepe trenutke ob občudovanju tistega, kar je hitremu opazovalcu skrito.
Ob večerih smo zakurili taborni ogenj in se ob njem igrali vsem znani "rimžimžim", peli in pekli penice.
Da naši želodčki niso bili lačni sta poskrbeli odlična kuharica Brigita in njena pomočnica Cvetka.
Zadovoljni in polni novih doživetji smo se v soboto odpravili domov. Po besedah otrok je tabor minil prehitro, zato že vsi komaj čakamo, da se naslednje leto zopet srečamo.
Ob tej priložnosti se zahvaljujemo Komunali Sevnica, Lekarni Sevnica, Krki, Kopitarni, Lisci, Kiwi shopu in vsem staršem ter prijateljem, ki ste nam kakorkoli pomagali pri izvedbi tabora.
Zapisala Tinkara Udovč, pomočnica 47. OŠ planinskega tabora Slatna 2022
04.07.2022 | Silva Žveglič, 20.03.2022 | Tabori | Razpisi
Planinsko društvo Lisca Sevnica letos organizira že 47. osnovnošolski planinski tabor za mlade planince, vse tiste, ki so željni dogodivščin v naravi in spoznavanja naših prelepih gora.
Tabor bo potekal od ponedeljka, 4. 7., do sobote, 9. 7. 2022,v RATEČAH (SLATNA).
Vabljeni vsi osnovnošolci! Super bo!
Priloga: razpis tabora.
Vodja tabora Silva Žveglič
13.06.2022 | Romana Ivačič, 14.06.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkovci smo danes opravili zadnji pohod pred poletnim premorom. Iz Češnjic pod Primožem smo se skozi Malo Hubajnico in mimo Dolgih Dol odpravili na Legarje. Kljub razmeroma rani uri začetka hoje smo ob povratku že čutili, kaj pomeni jasen dan in vroče sonce. Smo pa mimogrede videli tudi potresno opazovalnico na Legarjih. Čez poletje bo, kot kaže, potrebno na pot že ob 4. uri zjutraj in biti do 9. ure v varni senci. Srečno do septembra, Ponedeljkovci!
Ljubo Motore
06.06.2022 | Romana Ivačič, 06.06.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Pet nas je od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica ob sedmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Trije so se komaj vrnili z morja in verjetno počivajo. Odločimo se za ogled vinorodnih območij, da vidimo, kakšne so posledice toče. Že na Radni posedimo ob kavi, potem pa se zapeljemo na Laze in že malo naprej proti Primožu.
Parkiramo pri preži več lovskih društev in se čudimo, kako lepa je danes zelena barva narave, vse je čisto.
Nasproti nas pa vas Rogačice. Po cesti se napotimo proti Dedni gori - hribu in Dedni Gori - naselju.
Na dolgem grebenu je veliko lepo urejenih hišic in zidanic, vrtnice so v polnem cvetju, celo na streho plezajo.
Ko se začnemo bolj strmo spuščati, je nasproti nas Orlska Gora, na levo vidimo Cerkev svetega Roka nad Sevnico, okrog nas pa velike površine vinogradov, na katerih zaenkrat ni sledov toče. Kozinčevi imajo tu in drugod kar 37 tisoč trsov, njihovo vino pa je res dobro.
V to smo se tudi prepričali, saj nam ga je gospodinja gostoljubno ponudila.
Naprej se spuščamo pod vinogradi in opazimo več dreves češenj, na katerih se sadeži barvajo. Zdaj pa je treba spet v hrib do naselja Gornje Impolje. Sonce že dobro greje, zato je dobrodošla senca gozda do Primoža.
Še pogled proti Hubajnici,
potem pa nazaj proti izhodišču.
Foto: Ljubo Motore.
Zdaj pa je že čas za malico, saj smo bili na poti dve uri in pol.
Kratko in sladko - pred vročino se umaknemo domov.
Video:
30.05.2022 | Romana Ivačič, 06.06.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Danes smo ponedeljkovci (šest nas je bilo) obiskali pred leti najlepšo hribovsko vas Škovec nad Tržiščem. Sicer nas je skoraj ves čas rahlo zalival dež, ampak mi se nismo dali in ni nam žal. Videli smo marsikaj.
Zapisal: Ljubo Motore.
23.05.2022 | Romana Ivačič, 27.05.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Po Savski, kavica in čestitka Marjani za rojstni dan,
potem na brv preko Save, pa ob Savi v smeri proti Logu.
Ko se cesta odcepi za Lukovec, krenemo po njej, pa ne za dolgo:
v ovinku se začenjamo vzpenjati po ozki stezi, kjer je treba paziti na vsak korak. Na levi strani ostaja votlina, v kateri je nekaj časa nekdo celo bival,
ob koncu ožine pa nas preseneti rumeno cvetje in malo više goba - ena sama. Krenemo na levo po lepi gozdni poti,
ki nas pripelje do križa na Lukovcu (okrog 180 prebivalcev), od tam prečimo travnik in nadaljujemo po cesti.
Lepi kozolci v vasi še vedno stojijo, malo pa pogled kazijo novogradnje.
Zadiši po pokošeni travi.
Sicer pa je pri hišah veliko cvetja,
Spodnji posnetek je delo Vinka Šeška.
tudi pri Zofki, ki nas gostoljubno postreže s pijačo in razkaže res lepo urejeno okolico hiše.
Ob koncu vasi zavijemo na desno v dolino,
potem pa pridemo po poti pod skalami do Cerkve svete Marije Magdalene. Na soncu se malo odpočijemo in okrepčamo,
še pogled nazaj na Lukovec, potem pa spustimo po cesti - samo do prvega odcepa gozdne ceste na levi.
Ljubo nam predstavi to lepo pot, ki je speljana skoraj po ravnem nad Zemljakovo domačijo, pripelje pa nas nad Konjsko (okrog 80 prebivalcev).
Tudi na Konjskem so okolice hiš lepo urejene, na daleč nas pozdravi skupina konj. Spustimo se med njivami in travniki,
pogledamo nazaj na Konjsko, ob robu gozda pa so lepo uredili vrata za prehod v ograji električnega pastirja.
Pri križu se ustavimo in malo poklepetamo o tem, kako lepa sta Lukovec in Konjsko,
z roba pa občudujemo še pogled na Boštanj in Sevnico.
Spustimo se do Save,
Foto: Ljubo Motore.
jo po brvi prečkamo ter se vrnemo na parkirišče. Za pijačo pred slovesom si tudi vzamemo čas.
VREME JE ZDRŽALO, MI PA UŽIVALI V DOPOLDNEVU.
Video:
16.05.2022 | Romana Ivačič, 25.05.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Danes se štiri članice Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica zberamo ob neobičajni uri - ob treh popoldne in se priključimo Skupini Lunarji pod vodstvom Marjane Cizl. Njih je osem, v bistvu pa sta med njimi tudi član in članica naše skupine in po pravici povedano se nam dva priključita šele na Senovem. Z avtomobili se nas tako dvanajst odpelje do Podsrede, tam v središču pustimo en avto, potem pa nadaljujemo vožnjo nekaj nad dva kilometra v smeri Kozjega do Kukovičičevega mlina, ki melje v 500 let stari hiši. Takole se predstavljajo:
Smo družinska ekološka kmetija. To je naše življenje. Pred nami so na naši kmetiji kmetovali že mnogi rodovi, zares po ekoloških pravilih pa smo začeli v letu 2012. Ukvarjamo se z več dejavnostmi. Glavni med njimi sta mlinarstvo, poljedelstvo in sadjarstvo. Obnovili smo mlin na kamne, ki se nahaja v več kot 500 let stari hiši in je lepo ohranjen kulturni spomenik. Mlin je danes eden redkih delujočih mlinov v Sloveniji, ki bogato družinsko tradicijo povezuje s sodobnimi načini pridelave. Predelava osnovnih ekoloških pridelkov je del našega vsakdana. Tako žita postanejo moke in kaše, iz sadja nastane sok, marmelada in še kaj … Da pa je vedno kaj početi (in tudi postreči), ob mnogih zgodnjih jutrih zadiši iz krušne peči, kjer moke postanejo kruh in še kaj sladkega za povrh. Pri nas lahko kupite tudi ekološke pridelke in predelane proizvode, za katere imamo izdan ekološki certifikat, kar potrjuje, da so pridelki ter živila pridelana in predelana na naravi prijazen način. Trudimo se, da je ponudba čim bolj pestra: različna zelenjava, sadje, sokovi, namazi, različni čaji, moke, peciva, testenine…
Reka Bistrica si je tu med skalami utrla pot in poganja tudi mlinska kolesa. Gospodinja požene mletje pire, razloži postopek in pokaže dele mlina iz najrazličnejših vrst lesa. Potem nam ponudi štiri vrste kruha in štiri namaze - nič ni ostalo. Kupimo nekaj stvari, se zanimamo za recepte ..., za ogled in degustacijo pa plačamo štiri evre na osebo.
Pot nadaljujemo peš po štirih kilometrih Pešpoti Podsreda, ki je sicer dolga 32 kilometrov.
Po cesti se kar nekaj časa vzpenjamo, nad nami pa se zbirajo oblaki, kmalu začne grmeti in nekje na polovici poti nas dohiti dež. Nekaj časa vedrimo in se malo okrepčamo,
potem pa nadaljujemo pot proti Podsredi. K sreči neha tudi deževati. Janez pelje šoferje po njihove avtomobile k Mlinu Kukovičič, kmalu se vrnejo in napotimo se proti domu.
Ne gre brez postanka na Senovem, kjer nas Olga in Janez bogato pogostita.
Na travi pri hiši pa nas čaka neprijetno presenečenje: veliko kot koruza debele toče.
LEPO PREŽIVETO POPOLDNE!
Video:
09.05.2022 | Romana Ivačič, 23.05.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkovci smo danes odšli na ogled azalee pontice - pontske azaleje - rumenega sleča - na Vrhku nad Tržiščem. Hodili smo po delčku Poti izgnancev, ki vodi iz Murnic nad Šentjanžem do Telč. Iz Hinjc smo skozi Goveji Dol odšli na Vrhek ter se spustili v dolino z azalejo. In uživali v cvetju in razgledih.
Besedilo: Ljubo Motore
Fotogalerija: Ljubo Motore
25.04.2022 | Romana Ivačič, 25.04.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Z avtom se zapeljemo po dolini Sevnične, zavijemo v Krakovem na levo, potem pa skozi Lisce, Sele do prostora Nad Frecetom, kjer parkiramo.
Odpre se nam širni pogled, celo Uršljo goro in Peco prepoznamo, dima iz Šoštanja pa tudi ni mogoče spregledati.
Pot nadaljujemo peš: mimo hrušk, ki obilno cvetijo v objemu bršljana, po gozdu,
pa po dolini pod Kamrico, od koder kukamo proti Razborju. Treba se je povzpeti, po lepi poti skozi gozd
in že se nam odpre pogled proti Lovrencu na Gori.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Ob spustu pa presenečenje: srečamo par Pristovšek, ki smo ga do sedaj poznali le z Facebook-a kot navdušena hodca tudi po naših krajih. Res prisrčno srečanje!
Rastišče encijana je ograjeno z leseno ograjo in trakovi, zdaj table še posebno opozarjajo, da so travniki privatna lastnina in je prehod dovoljen samo po stezah. Ampak nekateri nimajo občutka za lastnino in naravo ter ne upoštevajo navodil. Nekateri rastline celo skrivoma izkopavajo, čeprav te potem kje na vrtu žalostno shirajo, sicer pa je encijan tudi zaščiten od leta 1922. Občina Sevnica je na pobudo posavskih planincev leta 1994 rastišče na Lovrencu z odlokom razglasila za naravni botanični spomenik (Zavarovano območje narave). Planinsko društvo Lisca Sevnica organizira v času cvetenja dežurme, ki opozarjajo obiskovalce na pravilno ravnanje.
Letos je cvetja še posebno veliko, v jutranji rosi se odpirajo cvetovi soncu.
Staša Lepej v svojem članku piše:
Sama cerkev svetega Lovrenca je bila verjetno postavljena okrog leta 1545, nad glavnimi vrati in na koru pa je vklesana letnica 1709. Med tedanjimi cerkvami župnije Loka pri Zidanem Mostu je bila ta cerkev največja in najprostornejša. Cerkev se omenja iz Trubarjevih časov, po nekih virih naj bi v njej svoje čase pridigal tudi slavni oče slovenske knjige Primož Trubar.
O cerkvi na Lovrencu je znana legenda o pastirčku Lovrencu, ki jo je v knjižici z naslovom Pastirček Lovrenc zapisal pater dr. Karel Gržan. Ta je med letoma 1997 in 2009 kot župnik služboval na Razborju pod Lisco. Legenda pripoveduje o malem Lovrencu, ki je s svojo mamo bežal pred Turki iz Jurkloštra. Njegova mama je med begom umrla, Lovrenc pa se je zatekel na neko kmetijo na Velikem Kozju, kjer so ga vzeli za pastirčka. Lovrenc je imel težko življenje, saj so gospodarji zelo grdo ravnali z njim. Neko zimo je ob sečnji drv pod Velikim Kozjem zbolel.
Naslednjo pomlad je, ko je na travnatem pobočju pasel ovce, umrl. Lovrenc je bil preko svoje umrle mame nekako povezan z Marijo. Ko je umrl, so na pašniku zacveteli modri encijani. Na tem mestu so postavili cerkev, okrog nje pa še danes v velikem številu raste v njegov spomin encijan.
Malicamo na soncu pred cerkvijo,
se sprehodimo do kapelice, ki so jo obnovili in aktualizirali vsebino: nasproti Kristusove krone je upodobljen virus covida.
Ob poti že poganjajo tudi opojne zlatice, ki je slovenski endemit: raste le od Kuma do Bohorja. Verjetno pa je najbolj strnjeno rastišče na Lovrencu.
Med encijanom so prave zaplate žanjevca (kokošk in petelinčkov), v dolini pod Kamrico uživajo mračice (modri bobki), v gozdu lepo poganja tevje, kažejo se že prvi cvetovi borovnic ... Pomlad v polnem razmahu.
Vračamo se delno po Srčkovi poti, mimo Zagodetove kapelice in Lukčeve koče
in že smo spet pri avtomobilu. V Sevnici zberemo vtise ob kavi in ugotovimo: kratko, a sladko. Ob dvanajstih sem že doma.
Več posnetkov
Fotogalerija: Ljubo Motore
Video:
11.04.2022 | Romana Ivačič, 14.04.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Pet nas je od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica in z vlakom ob 7.42 se odpeljemo preko Zidanega Mosta v Poljčane.
Tam smo ob devetih in se pohecamo, da se lahko kar vrnemo, ker je na peronu tudi vlak v nasprotni smeri. V kraju z okoli 1100 prebivalci, ki je tudi sedež občine,
Foto: Ljubo Motore.
najdemo prijeten lokal za jutranjo kavico.
Pešačimo v smeri Boča, prečkamo Dravinjo in kmalu smo v Zgornjih Poljčanah (okrog 800 prebivalcev), že v antiki pomembnem naselju z znanimi sejmi, po izgradnji železnice pa se je bolj razvijalo naselje na drugi strani Dravinje.
Zanimiva je fasada velikega doma upokojencev in oskrbovancev (Dom doktorja Jožeta Potrča) v toplih barvah, malo više pa stoji Cerkev Svetega križa iz leta 1895 na osnovi veliko starejše. Domačina povprašamo za pot proti Studenicam in usmeri nas proti vzhodu ob vznožju Boča.
Do naselja Podboč, kjer občudujemo Černogovo tiso, hodimo po asfaltirani cesti, potem pa po poljski poti.
Oči spočijemo na svežih zelenih barvah drevja in travnikov, cvetoči grmih in drevju, izpod Boča pa prišumi veliko malih potočkov.
Ko vstopimo gozd, večino časa hodimo ob okljukih Dravinje, potem pa se nam odpre pogled na naselje Studenice (okrog 140 prebivalcev)
z zgodnje baročno cerkvijo svete Lucije na hribčku preko Dravinje. Naselje je dobilo ime po studencu, znanem že v rimskih časih. Leta 1237 je Zofija Rogaška začela graditi cerkev in hospital ob Toplem potoku in že pred letom 1245 je tu tudi ženski samostan dominikank in kasneje magdalenk. Leta 1457 je dobil kraj trške pravice, zaradi turških vpadov pa v 16. stoletju zgradijo obrambni grad, ki ga v letu 1788 požar uniči. Samostan je bil pomemben tudi zaradi šolstva. Med vojno so ga partizani požgali, po vojni je bil nacionaliziran, uporabljali so ga različni najemniki in polagoma je propadal. Cerkev ga je dobila nazaj leta 2000 in začela z obnovo leta 2004. Namenjen naj bi bil domu starejših, vendar niso dobili koncesije. Danes je last Mariborske nadškofije, še vedno pa ni rešen spor, zakaj ga država ni vrnila že leta 1991.
Sprehodimo se mimo kipa Zofije Rogaške, na desni pa teče iz pipe voda, ki ima stalno 15 stopinj in ji pripisujejo zdravilne lastnosti.
Ob stopu v poslopje je na levi urejena manjša muzejska zbirka, ni pa nikogar, da bi ga lahko kaj vprašali.
Opaziti je nekaj obnovljenih prostorov, zdaj dela stojijo, še najbolj je restavrirana cerkev. Pred njo stojita dva južnoameriška kleka (cipresi), ob ribniku pa dve mogoćni lipi.
Na zahodnem delu kompleksa se začne samostanska učna pot in seveda se napotimo po njej.
Lepo je speljana, posamezna drevesa so označena s tablicami, zaidemo pa v pravo bogastvo čemaža. Na več mestih izvira voda,
na ovinku pa nas presenetijo pravi slapovi. Ob nekdanjem kamnolomu je dovolj prostora za klopi in tu si privoščimo malico. Naprej nas vodi pot mimo vodnjaka, nunskega pokopališča, potem pa že navkreber med ruševine starega gradu.
Foto: Ljubo Motore.
Ob lepih razgledih poklepetamo z dvema pohodnicama, ki imata sorodnike in znance v Sevnici in ugotovimo, kako majhen je svet. Opazimo tudi ostanke jaslic, ki jih tu uredijo vsako leto. Pod gradom je bil včasih vinograd, danes raste tu le nekaj trt, tudi potomka trte z Lenta v Mariboru.
Po isti poti se vračamo in ugotovimo, da smo v glavnem hodili po romarski Jakobovi poti, ki pa je označeno z značilnimi rumenimi školjkami le v eno smer. Skupaj smo bili na poti skoraj štiri ure in v Poljčanah nam prija mrzlo pivo, ko čakamo na vlak ob 13.54, vlak je direkten in pred pol štirih smo že v Sevnici.
Veliko novega, še neznanega v čudovitem pomladanskem vremenu.
Več posnetkov
Fotogalerija: Ljubo Motore.
Video:
04.04.2022 | Romana Ivačič, 05.04.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Osem se nas od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica ob osmih zbere na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica), ena članica nas čaka na Križu. Z avtomobili se zapeljemo do križišča s križem v naselju Križ.
Od tu naprej pa peš na Kovačev hrib, ki je bil to uradno do druge svetovne vojne, potem pa so ga priključili vasi Križ, zelo raztreseni in z nekaj nad sto prebivalci. Nekaj časa se vzpenjamo,
potem pa se nam pokaže nekaj hiš in lepa cerkev Marije Pomočnice.
Od nje se nam odpirajo lepi razgledi. V virih o cerkvi lahko preberemo:
Ljudje iz teh krajev so bili med drugo svetovno vojno izseljeni v Nemčijo, sem pa so se naselili kočevski Nemci. Po vojni so se izseljenci vrnili na izropane domačije. »To so bili pred vojno revni kraji, brez vodovoda, elektrike in tudi brez prave cestne povezave. Cerkev je bila preurejena iz stare zidanice leta 1952, po zaobljubi v zahvalo za vrnitev pregnancev iz nemškega taborišča. Najbolj pa je ljudi prizadelo, ko so morali od doma v Nemčijo. Nekaterim se je uspelo umakniti, tudi moja družina je šla na italijansko stran. Ko so se ljudje po osvoboditvi znova zbrali, so bili prepričani, da jih je rešila Marija, zato so se zaobljubili, da bodo njej in svoji vrnitvi v čast postavili manjšo cerkev. Obljubo so izpolnili v začetku petdesetih let, vendar ni šlo zlahka,« pove Povše, rojen leta 1932, Knez pa opisuje, kako so njegovi starši za gradnjo cerkve odstopili zemljo, kjer je takrat stala stara vinska klet.
Dodatno o cerkvi. Namesto dotrajane zgradbe so v letu 2011 zgradili novo cerkev. Njena zunanjost in notranjost izžarevata neko posebno toplino in prijaznost.
Bližnji sosed Knez nam odpre vrata in občudujemo lahko umetnine domačih mojstrov: Sebastjan Popelar iz Zgornjih Mladetič in Bojan Sumrak iz Vrhovega sta avtorja poslikav, rezljan lesen oltar je delo Alojza Raka iz Boštanja, okenske vitraže pa je oblikovala Elena Sigmund iz Budne vasi pri Šentjanžu. Vso ostalo leseno opremo je naredil član gradbenega odbora domačin Jani Tramte, domačini so pri gradnji in urejanju opravili tudi ogromno prostovoljnega dela.
Poslovimo se in nadaljujemo pot po cesti mimo redkih hiš, skozi gozd, proti Jeperjeku pa so hiše ob cesti bolj strjene, ves čas pa občudujemo tudi lepo urejeno okolici domovanj.
Od živali pa ogledujemo močne konje, zmotimo prašiče pri njihovem uživanju v blatu in oslička pri malici.
Mimogrede smo v Otavniku (Bojniku),
na desno se odpira pogled na Slančji Vrh,
pri Kraljevih nas pozdravijo cvetoče breskve, hruške in narcise, v sosednjih vinogradih pa so se razlile rumene barve cvetočega regrata.
Slavica je na društvenem ocenjevanju vin (Društvo vinogradnikov Sevnica - Boštanj) dosegla kar dve zlati diplomi in njeno odlično vino je treba poskusiti.
Ob tem pa nam zaslužna vinogradnica pripravi pravo pojedino.
Foto: Ljubo Motore.
Nekako se nam ne pa pešačiti nazaj do avtomobilov, zato pošljemo šoferje po nje in se v veselem razpoloženju odpeljemo proti Sevnici.
Slavica in Tone: PRISRČNA HVALA!
Video:
28.03.2022 | Romana Ivačič, 31.03.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Pred odhodom vlaka imamo še dovolj časa, da nam Mimi časti kavo v lokalu na Železniški postaji Sevnica.
Železniška postaja Libna v bistvu ni na Libni: južno od nje je Spodnji Stari Grad, severno Stari Grad (ostanki gradu so v hlevu zgoraj na platoju), šele levo od njega se začne Spodnja Libna, Zgornja je pa više na hribu Libna. Mi krenemo po cesti desno ob progi, potem pa med njivami v Dolenjo vas do Cerkve svete Matere božje, ki so jo zgradili leta 1627, najbrž v spomin na kugo. Stoji na gričku, da je bila varna pred vodo, ker je Sava imela včasih tu svoj tok. V istem letu so zgradili tudi Cerkev svetega Miklavža v Starem Gradu, ki pa stoji niže in leta 1828 ali 1829 so se ljudje, ki so bili pri maši, komaj rešili pred naraslo vodo, kljub temu, da je sveti Miklavž med drugim tudi zaščitnik pred nevarnostjo vode.
Že smo na mestu, kjer nas kažipot na desno usmeri na Čebelarsko vinogradniško pot, po levi Gobarsko dninarski pa se bomo vrnili. Prečimo potok,
se razveselimo kalužnic, oblike dreves pa nam kmalu s skrivenčeno obliko kažejo, kako težko je zrasti na kremenčevem pesku, ki ga sicer poznamo tudi iz repnic na Bizeljskem.
Čebelnjak se skriva med drevjem, zgleda, da je zapuščen.
Med vinograde moramo na desno skreniti s poti; Rajck se imenuje področje in za trte lepo skrbijo.
Polagoma se vzpenjamo po mehki gozdni poti, potem pa pridemo na cesto in na levi se nam že kažejo Zdole. Desno po grebenu pelje cesta na Čele,
v dolino pa v Zgornjo Pohanco z nasadi jagod in sadovnjaki.
Nadaljujemo pot po asfaltu do Zdol, pred njimi pa nas pozdravi še trop ovac.
Zdole so naselje z okrog 300 prebivalci, lepo razloženo po grebenu, omenjeno pa je bilo že leta 1249 kot "Vas na hribčku pri svetem Juriju". Prvotno baročna cerkev svetega Jurija, prezidana leta 1875 v neoromanskem slogu. Krasijo jo medaljoni s prizori iz Kristusovega življenja. Oltarji so iz druge polovice 19. stoletja. Krajani vsako leto priredijo jurjevanje s petjem pri hišah in cvrtjem nabranih jajc. Kraj se lahko pohvali z Domom krajanov (dvorana, dva oddelka vrtca), Kulturnim domom Bena Zupančiča (včasih šola, pisatelj in politik pa je s temi kraji povezan s starši: oče je bil iz Pleterij pri Zdolah, mati pa iz Pišec), športnim in otroškim igriščem, v večnamenski stavbi pa imajo tudi manjšo trgovino s pošto in gostinski lokal. Ob mizah na zelenici v njem najdemo prostor za malico, kavo in klepet. Spomnimo se tudi na to, da je bil na Zdolah 28. 3. 1921 (pred sto enim letom!) rojen kuharski mojster Ivan Ivačič, na katerega so v kraju zelo ponosni. Kljub enakemu priimku si nisva bila nič v sorodu, mi je pa to večkrat na kakšnem izpitu pomagalo prebiti led, ker sem že na vprašanje o sorodstvu pravilno odgovorila. Pri Zdolah so Ravne z našimi "priženjenimi" sorodniki, pa tudi brat živi na hribu nad njimi.
Na zelenici pred lokalom posedimo ob malici, kavi in klepetu. Kar težko se ločimo od prijetne trate, obiščemo pa še znanko, ki je včasih delala v Sevnici, in se še pri njej okrepčamo s pijačo, potem pa povratek po Gobarsko dninarski poti.
Ob njej nas najprej pozdravi čreda škotskega goveda, potem pa naprej skozi gozd Rujek in Črno mlako. Poleg bukev in hrastov je tu tudi veliko akacije, vmesni prostor pa porašča gosta trava. Potok Sečnik, ki ga preskočimo, dela zanimive meandre. Ob poti vidimo vodni zbiralnik za oskrbo okoličanov, ko stopimo iz gozda, so tu že prve hiše Dolenje vasi. Pri odcepu "zašpilimo" klobaso in se vračamo proti Železniški postaji Libna. Do odhoda vlaka imamo še dovolj časa, da se v trgovini Kmetijske zadruge Sevnica osvežimo s pijačo, kmalu po pol tretji uri pa smo že v Sevnici.
Svojski gozd in mehke poti!
Več posnetkov
Video:
26.03.2022 | Silva Žveglič, 27.03.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
V soboto, 26. 3. 2022, se je trideset mladih planincev iz OŠ Boštanj podalo na Ajdovski gradec – 436 metrov visok grič, oddaljen 8 km severovzhodno od Sevnice, znan kot eno največjih starokrščanskih središč iz 5. oz. 6. stoletja.
Naša pot se je začela v Sevnici, od koder smo se podali v smeri proti cerkvi sv. Roka. Pot smo nadaljevali proti Šetenju, kjer nas je v Drožanju na Kmetiji Jazbec z odličnim domačim štrudljem in čajem pogostila ga. Majda Jazbec. Po okrepčilu smo v lepem sončnem vremenu nadaljevali proti Konjski glavi, vmes malicali, nato pa »zagrizli« še v zadnji kos poti.
Po slabih treh urah hoje smo zadovoljni osvojili naš cilj, se pogovorili o pomembnosti arheološkega najdišča in si seveda čestitali za uspešno prehojeno pot. Največjo pohvalo si je zaslužila najmlajša udeleženka pohoda, 2-letna Iva, ki je celo pot prehodila sama. Njej smo najprej zaploskali.
Še bomo šli, smo si rekli, se fotografirali ter zaključili s planiranjem naslednjega pohoda.
Zapisala Silva Žveglič, mentorica planinskega krožka
26.03.2022 | Peter Požun, 08.03.2022 | Izleti in planinske ture | Vabila
Na pobudo PD Lisca Sevnica, Meddruštveni odbor planinskih društev Zasavja,
vabi na skupni pohod po ZASAVSKI PLANINSKI POTI, ki bo v soboto 26. marca 2022.
Zborno mesto ob 8.0 uri na Marnem.
Pozdravili in vodili nas bodo vodniki iz domačega Planinskega društva Dol pri Hrastniku in Laško.
Pot je dolga skoraj 10 km, 3 ure hoda in nas bo vodila od Marnega do Šmohorja, kjer bo čakal avtobus. Cena prevoza 10 €.
Na poti bo odsek za varstvo narave pripravil naravovarstveno presenečenje. Dnevnike za prehojeno pot boste lahko kupili na začetku pohoda. Hrana iz nahrbtnika. Hodimo na lastno odgovornost.
Pridite in se pustite presenetiti!
Željene prijave: Darinka Avguštin 041 481 697, Sonja Kostevc 041 442 423 ali mdo.zasavje@pzs.si in Jože Prah 041 657 560 joze.prah@amis.net .
Odhod avtobusa: Sevnica (avtobusna postaja) ob 7.00 uri, Križišče Radeče (ŽP) 7.20 , Zidani Most (pred gasilskim domom) 7.30, Rimske Toplice (a.p. križišče ZM – Celje za Marno) 7.40
21.03.2022 | Romana Ivačič, 22.03.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Z vlakom ob 7.42 se nas šest od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica odpelje do Jevnice.
Preko Save nas s hriba pozdravlja Cerkev svetega Miklavža, mi pa smo tokrat namenjeni k drugi Cerkvi svetega Miklavža - tisti na Jančah.
V naselju z okoli 450 prebivalci takoj za Železniško postajo Jevnica, ki so jo zgradili krajani sami, zagledamo večjo zgradbo. To je podružnična šola Osnovne šole Gradec iz Litije s štirimi oddelki in 59 učenci in učenkami. Štiri oddelke ima tudi Vrtec Jurček v posebni stavbi in en oddelek vidimo na travniku pri jogi na prostem. Mi pa iščemo nekaj drugega in tudi najdemo: lokal pri trgovini, kjer posedimo ob kavi z mlekom po en evro in malo poklepetamo z domačini.
Na križišču nas kažipot usmeri na pešpot in to tak pravi, ki je običajen za cestne oznake.
Hodimo tik ob hišah, pozdravljajo pa nas mali zvončki, nekaj je tudi kronic, največ pa je žafrana. Pot vodi strmo navzgor, skozi gozd, po tem pa po velikem travniku,
s katerega se nam odpirajo pogledi nazaj v savsko dolino. Redke hiše spadajo pod naselje Zgornja Jevnica (okrog 60 prebivalcev),
tudi slikovita lesena.
Nad njo sopihamo v hrib mimo spomenika iz druge svetovne vojne.
Zelo lep del poti nas pelje postrani po gozdu, počasi se vzpenja, ob posekanem smrečju pa si privoščimo pravo aromoterapijo.
Tu in tam se že kažejo cvetovi pasjega zoba.
Ko pridemo na asfaltirano cesto, posedemo na hlode in si privoščimo osvežitev. Dobrodošlico pa nam izrečeta dva konja. Tu je konec Zgornje Jevnice in kmalu prečkamo mejo med Občino Litija in Mestno občino Ljubljana, kar čudno izgleda tu v hribih kar daleč od Ljubljane.
Začenjajo se redke hiše naselja Janče med nenavadno razritimi travniki - verjetno so krivi divji prašiči.
Strma bližnjica nas pripelje više na makadamsko cesto med travniki, ta naj bi bil Sadna cesta in tabla nam želi dobrodošlico v Deželi jagod.
V tem letnem času teh ni, zato pa kar nekaj zaplat rese, predvsem pred Kmetijo Topolovčar.
Pogledi pa nam uhajajo tja preko Save, kjer se v snegu kažejo Kamniško - Savinjske Alpe.
Še malo skozi gozd in smo že pod strnjenim naseljem Janče (21 prebivalcev) in že vidimo zvonik Cerkve svetega Miklavža (Nikolaja). Viri navajajo:
Cerkev v Jančah je bila zgrajena leta 1796, posvečena je Sv. Nikolaju (Miklavžu). Nastala je iz prvotne kapelice, zaobljubljene Sv. Nikolaju, ki pa danes služi kot prezbiterij. Cerkvena podoba je baročna iz prve polovice 18. stoletja. Cerkev ima tri oltarje. Glavni oltar je posvečen Sv. Nikolaju, stranska pa Mariji brezmadežni in Presvetemu srcu Jezusovemu. Okoli cerkve je dokaj obširno pokopališče, kjer se nahajajo vzidane nagrobne plošče iz začetka 19. stoletja. To so najstarejši nagrobniki v občini Ljubljana. Vhod je zaznamovan z dvema kapelicama, leva je posvečena Žalostni materi božji, desna pa Sv. Miklavžu. Kapelici sta povezani z obokom, ki je nastal okoli leta 1880. Tik za vhodom je na fasadi spominska plaketa padlim iz prve svetovne vojne. Cerkveni zvonik je bil zgrajen leta 1830.
Kraj je znan iz zgodovine, tudi druge svetovne vojne: tu je spomenik in Planinski dom se imenuje po II. grupi odredov. Začuda je ob ponedeljkih odprt, zaprto imajo ob torkih. Okolica je zanimivo urejena, otrokom je namenjeno obširno igrišče, pred domom pa je velika odprta terasa z mizami in klopmi. Tudi notranjost je svojska: pregrade so iz neobdelanih drevesnih debel. Nekaj malice iz nahrbtnikov, priležeta se nam čaj in pivo,
potem pa nas Mimi preseneti z velikimi kosi zavitka in porcijo štrukljev, za povrh pa še s kavo. Vse najboljše, Mimi. Varen korak in veliko dobrega ter lepega, tudi skupnega!
Sprehodimo se naokrog, v meglici se skriva Ljubljana, odkrijemo Šmarno goro, bolj pa se odpirajo razgledi proti jugu, vzhodu in severu.
Nazaj v dolino bo treba.
Po isti poti, ampak z razgledi, ki smo jih mogoče ob poti navzgor zgrešili. Predvsem je to pogled na gosto naseljeno pobočje nad Jevnico. Še dva krajša odmora, da si malo omočimo grla in že smo na Železniški postaji Jevnica. Ne čakamo dolgo: devet minut čez tri pripelje vlak za Dobovo in pred pol peto smo v Sevnici.
Čudovit dan in pot, po kateri že dolgo nismo hodili.
Več posnetkov
Video:
14.03.2022 | Romana Ivačič, 16.03.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Foto: Vinko Šeško.
Nas osem od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica in še dva od Sredinih fotografov ob pol osmih zjutraj že zasedamo na Železniški postajo Sevnica. Z vlakom ob 7.42 se odpeljemo do Zidanega Mosta, tam pa malo počakamo na Pohorje ekspres in se čudimo, kako poln je. Zadaj je priklopljena še ena kompozicija, ki je prazna in zaprta. Sprevodniku se pohecam, če je peljemo na sprehod.
Pred Ljubljano nas pozdravijo zasnežene Kamniške Alpe, v Ljubljani pa veliko potnikov in potnic izstopi - mladi se vračajo na predavanja. Začuda pa moramo izstopiti tudi mi, ker so se na vlaku pokvarila vrata. Prestopimo na drugi vlak, kjer zlahka najdemo prostor. Ampak: glej ga zlomka, tudi na tej kompoziciji se v Postojni ne odprejo vrata in se potnica nepričakovano zapelje do Pivke.
Sicer pa je vožnja udobna, zlasti je zavijanje proge okrog Borovnice in spust s Kraškega roba do Hrastovelj in doline Rižane. Med ogledom in klepetom nam čas hitro mineva, še posebno pa je živahno igranje ugibanja s prijetno Kiaro, njena mamo in babico.
V Koper pripeljemo po voznem redu ob 11. 27 in najprej je na vrsti kavica v najbližjem lokalu. Poleg njega še vedno gradijo novo avtobusno postajo,
Foto: Ljubo Motore.
Železniška postaja Koper pa je opustela, še dobro, da je odprto stranišče - eno od sedmih.
Preko travnika se napotimo na asfaltirano kolesarsko stezo in po njej ob Škocjanskem zatoku. Kolesarjev je kar veliko, lahko pa se umikamo na mehkejšo travnato površino ob stezi.
Občudujemo grme črnega trna, ki je odet v belino svojih cvetov, nekaj pa je tudi drugače cvetočih grmovnic. Ko se že naveličamo hrumenja prometa na desni, potem pa skladišč in poslovnih stavb, po treh kilometrih pridemo do vhoda v Naravni rezervat Škocjanski zatok. V Wikipediji lahko preberemo:
Škocjanski zatok (Stramarski zaliv) je naravni rezervat, ki se nahaja v neposredni bližini Kopra in predstavlja preostanek morja, ki je nekoč obdajalo mesto. Škocjanski zatok je bil nekoč morski zaliv, ki sta ga počasi zasipavali rečici Badaševica in Rižana in se je zamočviril. Tu se mešata slana in sladka vode- somornica. Na tem območju so se križali interesi zagovornikov okolja in zagovornikov zasipavanja in urbanizacije. Sestavljata ga polslana laguna, obdana s slanoljubnimi rastlinami, plitvinami in polji, na katerih se razraščajo različne vrste slanuš ter sladkovodno močvirje z močvirskimi travniki in odprto vodno površino, obdano s trstičjem in toploljubim grmovjem Bertoški bonifiki. To je največje polslano somornično mokrišče v Sloveniji. Rezervat je izjemnega pomena zaradi pestrosti rastlinskih in živalskih vrst.
Škocjanski zatok je največje polslano močvirje v Sloveniji, velikega ekološkega pomena ter izjemnih botaničnih, zooloških in krajinskih vrednot. Naravni rezervat Škocjanski zatok je sestavljen iz dveh delov - iz Bertoške bonifike, ki je sladkovodni del rezervata, in brakične lagune s plitvim in z blatnim dnom. Škocjanski zatok je prostorno vodno območje, ki preko celega leta ohranja velik ekološki pomen. Z vidika biodiverzitete predstavlja življenjsko okolje za 41 % vseh dvoživk v Sloveniji, 55 % vseh zabeleženih vrst ptic in 36 % vseh živečih sesalcev v Sloveniji. Raznolikost živalskega in rastlinskega sveta omogočajo različne globine lagune in raznolikost habitatov, kot so močvirni travniki, plitvine, bazeni, reke itd. Škocjanski zatok je pomembno mednarodno postajališče pri selitvah ptic, in ker pozimi ne zamrzne, je za vodne ptice primerna lokacija za zimovanje, hranjenje, valjenje itd.
Staro mesto Koper je bilo nekoč otok, ki je bil s solinami povezan s celino. O zatoku govorimo od leta 1957, ko je bil zgrajen 900 metrov dolg nasip od mesta Koper do izliva Rižane. Od tedaj pa do skorajšnjega zasutja v osemdesetih letih, se je vodna površina zmanjševala. Na območju lagune kljub vsemu ni zrasla predvidena industrijska cona, ampak je bilo območje zaradi spoznanega naravovarstvenega pomena leta 1998 zavarovano z zakonom. Leto kasneje je bil sprejet Program varstva in razvoja naravnega rezervata, ki predvideva tako sanacijo naravnih razmer kot tudi ureditev rezervata za obisk javnosti.
Center za obiskovalce je sicer ob ponedeljkih zaprt, sam Rezervat pa je odprt in mimo konj v ogradi gremo po potkah. Vneto študiramo informativne table, prepoznavamo drevesne vrste in kukamo na področje vodnega dela Rezervata na posebnih točkah - opazovališčih.
Enega izkoristimo tudi za počitek in malico. Nekateri naredijo celoten krog, drugi se obrnemo prej,
Foto: Ljubo Motore.
pri vhodu pa še vsi nazdravimo s pridelkom naših pridnih vinogradnikov.
Vračamo se po poti prihoda in po približno dveh urah in pol ogledov in hoje smo spet na Železniški postaji Koper. Sonce nas prijetno greje in prileže se že kakšen požirek hladnega pivo. Dvajset minut čez tri nas vlak popelje proti domu,
Foto: Ljubo Motore.
prestopimo v Zidanem Mostu in pred pol osmo zvečer smo že v Sevnici.
KRATKO, A SLADKO!
Video:
07.03.2022 | Romana Ivačič, 08.03.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Že kar takoj zagledamo naš cilj na hribu: Sveti Miklavž, do katerega naj bi bilo dve uri hoda.
Hladno jutro je, še posebno, ko po lesenem mostu prečkamo Savo. Ne tresemo se pa le od mraza, most pod nami se trese od nas in avtomobilov - naenkrat lahko vozi preko eno vozilo. Na levi strani Save se začne naselje Senožeti in hitro najdemo Kavarno Lunca pri Mercatorjevi trgovini, da se pogrejemo s kavo.
Nadaljujemo pot skozi naselje in se začnemo vzpenjati po cesti.
Kmalu nas zamika gozdna pot, ki se res prileže nogam.
Potem pa je treba spet po cesti do Velike vasi in skozi njo. Veliko novih hiš opazimo, pa tudi res velikih novogradenj.
Zdaj pa v gozd in po zanimivo speljani poti se kar krepko vzpenjamo. Včasih je treba visoko stopiti, paziti na kakšno korenino, ko pa se naveličas strmine, je nekaj odsekov bolj položnih.
Ko stopimo iz gozda, nas preseneti naselje okrog velike vrtače, do cerkve pa se je treba še malo potruditi v breg.
Krasen razgled se nam odpre na Veliko vas pod nami, proti Ljubljani pa je megleno. Na drugi strani kukam proti Kresnicam in kamnolomom nad njimi, malo naprej pa se nam kaže Limbarska gora nad Moravčami. Na severni strani cerkve je še kar nekaj zaplat snega.
Sveti Miklavž je zavetnik čolnarjev in splavarjev, zato so cerkev zgradili brodarji v drugi polovici 15. stoletja kot "čuvarja zgornje Save". Prvotno cerkev v Veliki vasi so požgali Turki, zato so novo postavili na manj dostopnem kraju, kjer pa je še pred tem stal poganski tempelj.
Na glavnem oltarju vidimo svetega Miklavža s še nekaterimi svetniki, stranska oltarja sta posvečena sveti Luciji in Nedolžnim otročičem. Freske, ki naj bi bile iz 15. stoletja, še niso v celoti odkrite. Imamo srečo, da mojster iz Moravč dela v cerkvi stopnice na kor in je bila cerkev odprta.
Foto: Vinko Šeško.
Na soncu in prijetnih klopeh ob cerkvi malicamo, potem pa se v šali sprašujemo, koliko je ura, ko v cerkvi zvoni poldne.
Na povratku pazimo na korak in brez problemov pridemo v Senožeti, kjer se spet oglasimo že v znanem lokalu, da se malo okrepčamo.
Foto: Vinko Šeško.
Ker se bližata osmi in deseti marec, kupimo za ženske rožice, moška pa dobita pivo v pločevinki.
Leseni most nas tudi tokrat zdrži, na vlak nekaj čez dve pa počakamo samo nekaj minut. Enonadstropni je in nas popelje do Litije, kjer prestopimo na tistega za Dobovo. Okrog treh smo že v Sevnici.
Krasen dan: ogrevali smo se najprej s hojo, potem pa je pomagalo še sonce.
Video:
05.03.2022 | Peter Požun, 19.10.2021 | Izleti in planinske ture | Obvestila
"ATRAKTIVNI KANARSKI TROJČEK "
22.02.2022 | Romana Ivačič, 24.02.2022 | Izleti in planinske ture | Poročila
Nas sedem od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica na Železniški postaji Sevnica, da se z vlakom ob 7.42 odpeljemo proti Zidanemu Mostu. Nenavadno je, da se na pot odpravljamo v torek, ampak v ponedeljek je bilo preslabo vreme. V Zidanem Mostu imamo takoj zvezo za Maribor, vendar izstopimo že na Pragerskem.
Okrog 45 minut imamo in izkoristimo jih za jutranjo kavico. Lokal je blizu, postrežba hitra in že hitimo nazaj na Železniško postajo Pragersko, ki jo obnavljajo. Uredili bodo tudi podhode, zdaj je vse skupaj veliko gradbišče. Vlak v smeri Murske Sobote odpelje ob 9.45, med vožnjo pa z zanimanjem ogledujemo okolico, ki je ne vidimo vsak dan. Zanimiv je pogled na grad Velika Nedelja, v Ormožu opazimo vinsko klet, naprej od njega pa velik kompleks, kjer so včasih predelovali sladkorno peso.
Okrog pol enajstih izstopimo na Železniški postaji Ljutomer mesto.
Kam pa zdaj? Radi bi se sprehodili po Gozdnem rezervatu Babji ložič. Prometnik nič ne ve, kje bi to bilo, tri mlada dekleta pa razložijo: po cesti naprej, potem levo in malo desno.
Po nekaj sto metrih smo pri informacijskih tablah, kjer preberemo, da je to najlepši primer naravnih gozdov doba in belega gabra v Pomurju. Najdebelejši dob ima obseg kar tri metre in pol. Rezervat je od leta 1978 in meri okrog 23 hektarov. Na tablah si lahko preberemo o gozdu, obnašanju v njem, drevesnih vrstah in pticah. V tem okolju jih gnezdi kar 46 vrst, detel in žolna sta tudi med njimi, sta se nam oglasila. Lahko se prezkusimo v poznavanju drevesnih vrst po listih, pa tudi počivamo v mreži.
Skozi gozd vodi širša peščena pot, od katerene se odcepijo mehke potke globje med drevje. Veliko je podrtih dreves, ki so gojišča za živali, nekatera stoječa debla pa so pravi velikani po širini in višini.
Foto: Vinko Šeško.
Vmes so zanimive rasti in prepleti.
Med drevjem se nam dobrikajo mali zvončki, nekaj je podlesnih vetrnic, zelega teloha, poganjajo že tudi petelinčki.
Ko pridemo dlje v gozd, se nam odprejo prave poljane zvončkov: zdi se, da rastejo en vrh drugega - kot, da bi zapadel sneg.
Foto: Vinko Šeško.
V tem lepem okolju uživamo v malici, ki jo tudi primerno zalijemo.
Vračamo se po poti prihoda in imamo dovolj časa, da poskusimo še ljutomersko kavo.
Ob 13.50 se vkrcamo na Citadello, vlak, ki prihaja iz Budimpešte. Poleg naše zastonjske rdeče karte je treba plačati še evro in pol dodatka. Sprevodnik je toliko prijazen, da pokliče v Zidani Most, naj nas brzi vlak za Beograd počaka, ker imamo nekaj minut zamude. To se res zgodi in nekaj minut čez četrto že izstopamo v Sevnici. Neverjetno hitro smo nazaj!
Video:
21.01.2022 | Peter Požun, 21.01.2022 | Splošno | Obvestila
Obiskovalcem gora, ki niso vešči gibanja v gorskem svetu in nimajo dovolj lastnih izkušenj, priporočamo, da se vključijo v planinska društva (PD) in se z njimi pod vodstvom vodnika PZS v organiziranih skupinah odpravijo v gore. Radi se tudi posvetujte z vodniki PZS, jih povprašajte za nasvet, povejte jim svoje izkušnje pri hoji v gore. Vodnik PZS vam bo znal svetovati tudi pri izbiri vodenega pohoda s planinskim društvom.
Priporočamo pridobitev znanja o gibanju v gorah oz. obnovitev tega. Znanje dobite v planinskih društvih in njihovih planinskih šolah ali s samoizobraževanjem preko strokovne planinske literature (Planinska šola, Vodniški učbenik, Nevarnosti v gorah …).
Pred turo se vprašajmo:
01.01.2022 | Romana Ivačič, 12.01.2023 | Splošno | Poročila
V letu 2022 smo opravili 36 pohodov in hodili približno 45 ur. Do izhodiščnih točk smo uporabljali osebna vozila, s katerimi smo prevozili 554 kilometrov. Ob vsakem pohodu smo prispevali določen znesek in tako pokrili stroške. V osmih primerih smo se posluževali železniških uslug: Ljutomer, Poljčane (Studenice), Koper (Zatok), Libna (Zdole), Maribor, Jevnica (Janče, Miklavž), Tržišče (Škovec). To prakso bomo uporabljali tudi v bodoče, predvsem v oddaljene kraje, od koder bo mogoč pohod do našega končnega cilja. Upam, da nam bo na pomoč priskočil še kdaj tudi Vinko Govekar in nas s kombijem popeljal kam proti Gorenjski ali štajerskim goricam. Letos nam je predstavil ruj in slovensko obalo.
Foto: Vinko Šeško.
Ne zmoremo več večjih podvigov, vendar nas osem (občasno se jih pridruži še pet) uživa v krajših pohodih po domači in sosednjih občinah, spoznavamo pa tudi širšo Slovenijo od Kranjske Gore do Metlike, od Ljutomera do Kopra. Predvsem pa nam veliko pomeni druženje, klepet, izmenjava izkušenj … LEPO SE IMAMO!
Slavica Kralj
01.01.2022 | Peter Požun, 16.01.2022 | Splošno | Novice
Člani planinskih društev, alpinističnih, športnoplezalnih in ostalih klubov, združenih v Planinsko zvezo Slovenije (člani PZS), sestavljamo aktivno skupnost obiskovalcev in ljubiteljev gora, narave nasploh in z njima povezanimi aktivnostmi. Planinstvo kot način življenja pomeni, da se obnašamo do (gorske) narave in vseh njenih obiskovalcev odgovorno, ne glede na zvrst udejstvovanja kot je planinstvo, gorništvo, alpinizem, turno kolesarstvo in športno plezanje.
Vizija je varnejše (absolutna varnost ne obstaja) obiskovanje gorskega sveta v vseh letnih časih. Kot člani slovenske planinske družine imamo srečo, da društva in klubi, člani Planinske zveze Slovenije, organizirajo številne strokovno vodene aktivnosti. Za to skrbi več kot 2.000 planinskih in turnokolesarskih vodnikov, mentorjev planinskih skupin na šolah in v vrtcih, inštruktorjev alpinizma, športnega plezanja ter planinske vzgoje. Vsi ti v sklopu društev in klubov skrbijo za strokovno in kvalitetno izvajanje vodenih izletov in tur, alpinističnih, športnoplezalnih in planinskih šol ter drugih tečajev oz. usposabljanj.
Z včlanitvijo podprete delovanje planinskih društev, alpinističnih, športnoplezalnih in ostalih klubov, združenih v Planinsko zvezo Slovenije, saj precejšen del namenimo izbranemu društvu.
Člani PZS smo nezgodno zavarovani za opravljanje številnih planinskih in gorniških dejavnosti. Zavarovanje krije tudi stroške reševanja v tujini s 24-urno asistenco in zdravstveno asistenco za tujino ter zavarovanje zasebne odgovornosti članov PZS.
V slovenskih planinskih kočah prenočujemo ugodneje, s 50 % oz. 30 % popustom. Ugodneje bivamo tudi v več kot 1250 kočah partnerskih organizacij v Evropi in Kanadi.
Številni planinski, plezalni in izletniški vodniki, skupaj s planinskimi zemljevidi ter strokovno in leposlovno literaturo, katerih izdajateljica je Planinska založba PZS, so nam cenovno dostopnejši. Najstarejšo še izhajajočo slovensko revijo, Planinski vestnik, pa si lahko za celo leto naročite s kar četrtinskim popustom.
01.01.2022 | Peter Požun, 01.01.2022 | Splošno | Obvestila
Veliko varnih korakov in nepozabnih trenutkov na vseh poteh v novem letu 2022 vam želi!
Planinsko društvo Lisca Sevnica
20.12.2021 | Romana Ivačič, 21.12.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Zbiranje ob osmih na parkirišču pri rondoju in z avtomobili do Tržišča. Mrzlo jutro je in ob Mirni se vse blešči od slane, drevje pa je okrašeno z ivjem.
Po osvežitvi s kavico se odpravimo mimo Železniške postaje Tržišče v hrib proti Polju. Sonce nas greje, ko korakamo proti Gabrijelam,
potem pa zavijemo skozi gozd in navzdol proti ribniku v Krmelju. Malo dezinfekcije, potem pa nazaj v Tržišče: dva ob potoku, ostali po cesti.
V Tržišču smo gosti Aktiva kmečkih žena in svoje delovanje v tem letu sklenemo s kosilom in srečelovom. Bilo je to kljub vsemu bogato leto.
02.11.2021 | Romana Ivačič, 04.11.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica spet deluje v torek, ker je bil ponedeljek praznik. Sposobnejših dvanajst se je kljub dežju odpravilo na pohod od Planine na Lisco, mi pa se s Četrtkovo skupino odločimo za krajši pohod preko Ledine. Ob treh popoldne se dobimo na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica); šest nas je, na poti se nam pridruži še sedma.
Najprej rabimo dežnike, potem pa se zvedri. Vzpenjamo se proti Zajčji gori, zavijemo proti Ribnikom, kjer dobimo dezinfekcijo za na pot.
Oziramo se v dolino in občudujemo barve jesenske narave. Potem pa skozi gozd in preko travnika na vrh.
Prečimo greben in komentiramo hiše, vikendice, vinograde, nakar pa se spustimo po cesti v Sevnico.
Pri Zavetišču pod Svetim Rokom je zbranih že veliko planincev in planink na druženju ob praznovanju občinskega praznika. Ogenj prasketa, diši po pečenem kostanju, ogrevamo se tudi z medico in klepetamo s prijatelji. Po planinski himni skupina Encijan zapoje še dve pesmi, pozdravi nas predsednik Društva Peter Požun, nagovorita pa nas tudi župan Srečko Ocvirk in predsednik Meddruštvenega odbora planinskih društev Zasavja in Posavja Jože Prah. Rdeča nit je pomen gibanja, ki jo nadaljuje Vinko Šeško s prikazom hoje v preteklosti. Vodnik Janez Levstik poroča o pohodu s Planine na Lisco, potem pa se nadaljuje prijetno druženje ob okusnem ričetu, pecivo, kostanju in dobri kapljici. S pesmijo voščimo tudi županu za rojstni dan.
Nekaj utrinkov iz zgodovine pohodništva.
02.11.2021 | Peter Požun, 04.11.2021 | Splošno | Obvestila
Planinke in planici se vsako leto v novembru podamo na pohod po Sevniški planinski poti. Letos smo prehodili od Planine do Lisce, čeprav so bile vremenske razmere neprijazne, smo podvodstvom vodnika Janeza Levstik in z vztrajnim korakom dosegli cilj.Prav tako se vsako leto planinci srečamo in počastimo občinski praznik s kulturno izobraževalnim srečanjem. Tako smo spregovorili o pomenu gibanja, pogledali razvoj gibanja skozi čas, ki sta ga pripravila Vinko Šeško in Ljubo Motore.
https://www.youtube.com/watch?v=0hfzbV-RG2Q
Drage občanke in dragi občani,
iskrene čestitke ob prazniku.
Medsebojno razumevanje, sodelovanje in povezovanje je predvsem v času izzivov in sprememb ključ do uspeha.
02.11.2021 | Peter Požun, 19.10.2021 | Izleti in planinske ture | Vabila
VABILO
PD Lisca Sevnica vabi na tradicionalni pohod in družabno srečanje
ob občinskem prazniku
V torek, 2. novembra 2021, ob 17. uri pri Planinskem zavetišču pod Sv. Rokom v Sevnici.
Za pohod se bomo zbrali ob 9. uri na avtobusni postaji Sevnica in se z avtobusom odpeljali do Planine. Od tu pa bomo pešačili po Sevniški planinski poti preko Rudenika do Lisce. Iz Lisce bo avtobus odpeljal ob 16. uri za Sevnico. Pot bo vodil planinski vodnik Janez Levstik. Strošek prevoza 6€ po osebi. Info in prijave do 30. oktobra na telefon 041 481 697 Darinka Avguštin. Hrana in pijača iz nahrbtnika na poti. Oprema za sredogorje vremenu primerna.
Hodimo na lastno odgovornost in priporočili NIJZ.
Na srečanju ob 17. uri bomo zakurili ogenj, spregovorili o pomenu gibanja, zapela nam bo Pevska skupina Encijan, pozdravil nas bo župan Srečko Ocvirk. Družili se bomo ob mlademu vinu, pečenem kostanju in drugih dobrotah, skratka lepo povabljeni!
25.10.2021 | Romana Ivačič, 27.10.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Že včeraj sem se v Presladolu navajala na jesenske barve,
danes me že zjutraj pozdravijo v Sevnici. Ob osmih se nas na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) zbere osem od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica in gremo v Belo krajino pogledat, kakšne motive so naslikali jesenski umetniki. Z dvema avtomobiloma se preko Konjskega, Laz in Telč zapeljemo na Otavnik (Bojnik),
Foto: Vinko Šeško.
kjer se v Kraljevi zidanici dezinficiramo ob odhodu iz sevniške občine. Potem pa spust skozi Klenovik, Male Poljane, Zbure do Šmarjete. Naprej na avtocesto proti Novemu mestu, na Vahti preko Gorjancev
in kmalu smo pri Gostilni Badovinac v Jugorju, ki jo od leta 1896 vodi že peti rod Badovincev, vedno pa so gospodarji Petri.
Foto: Vinko Šeško.
Gospa Badovinčeva nam pripravi kavo in se s solzami v očeh spominja svojega moža, ki je letos umrl zaradi raka, star samo 71 let. On, Toni Gašperič (že tudi pokojni) in še nekateri so uresničili idejo, da je Gostilna vstopna točka na Svobodno belokranjsko ozemlje.
Lastniki pasošev imajo ugodnosti na 30 točkah v Beli krajini, ko jih napolnijo z žigi, dobijo še belokranjski goldinar za srečo. Kupiti pa je mogoče tudi posebno vin(o)jeto, s katero uveljavljate 50 procentni popust na vseh brezplačnih parkiriščih v Beli krajini. Pokojni Peter je tako s kapo carinika na glavi pregledoval predvsem turistične avtobuse in za najhujši prekršek je veljalo, če je kdo tihotapil cviček, ki v Beli krajini ne velja za vino. Obiskovalci se morajo tudi pošteno dezinficirati: za to uporabljajo žgano pijačo iz zelišč in gozdnih sadežev karampampuli, tudi mi smo to storili. Recept je seveda skrivnost, prinesel pa ga je k hiši drugi gospodar po vrsti, ki se je izučil pri učitelju žganjekuhe na Sušaku pri Reki. Tradicijo zdaj prevzema peti Peter, za prireditve pa je zaslužna njegova sestra. Gostilna ne slovi samo po dobri hrani in pijači, tu se je zvrstilo že mnogo kulturnih večerov. Preko ceste raste osem trt za grozdje, iz katerega pridelajo belokranjsko črnino. To brajdo je dobil Tone Fornezzi Tof ob dopolnjem osemdesetem letu. Kar ne moremo se posloviti od Badovinčeve vdove, ki je vir zanimivih zgodb in spominov na preteklost.
Spuščamo se še naprej skozi slikoviti Suhor, Lokvico in druge vasi v Metliko.
Tu se ustavimo na lepo urejenem pokopališču pri cerkvi svetega Roka, katere začetki segajo v leto 1441.
Skozi okoliške vasi se zapeljemo še v Rosalnice, v romarsko središče Tri fare. V virih lahko preberemo:
Romarski kompleks se odlikuje po treh gotskih cerkvah, stisnjenih znotraj visokega pokopališkega obzidja, ki je verjetno deloma še ostanek protiturškega tabora. Cerkve stojijo ena zraven druge. Severna cerkev je posvečena Žalostni Materi božji, srednja nosi patrocinij Glej človek (Ecco homo), južna pa Lurške Matere božje. Zgodovina cerkva in stavbni razvoj kompleksa še nista v celoti pojasnjena. Na podlagi Valvasorjeve omembe in drugih zgodovinskih okoliščin so nekateri pisci mnenja, da je cerkve gradil viteški red templarjev že v drugi polovici 12. stoletja. Najstarejša cerkev je južna, ki je ohranila še romansko ladjo. Ob koncu 14. ali v začetku 15. stoletja so kot novogradnjo zgradili severno in jo leta 1438 okrasili s freskami, ki so se ohranile na steni za glavnim oltarjem. Najmlajša je srednja cerkev, zgrajena ob koncu 15. ali v začetku 16. stoletja. V 15. in 16. stoletju se je cerkveni kompleks razvil v najpomembnejše romarsko središče v Beli krajini, pri katerem se v avgustu srečujejo ljudje različnih narodnosti in veroizpovedi z obeh strani državne meje.
Pozdravlja nas sonce, na strehah cerkva pa se greje neverjetno veliko golobov.
Zadnji posnetek je delo Vinka Šeška.
Naš naslednji postanek velja Vinomerskim steljnikom, ki so jih delno skrbno pokosili, nad njimi pa žarijo breze v svoji lepi belini. Vinika se je žal že usula, najdemo pa nekaj gob in malega mucka, ki presunljivo joka, ne da se pa ujeti. Nekdo ga je tu, daleč od hiš, zavrgel.
Mimo Drašičev se zapeljemo na Kamenico, kjer si pri Mavretičevih obetamo ob malici dobro kapljico. Vendar nikogar ni doma,
nas pa prevzame lepota gozdov (včasih vinogradov) na hrvaški strani, ki so posejani z rdečimi šopki divjih češenj,
na slovenski strani pa se razgrinja pisana paleta barv raznovrstnih trt.
Peš se spustimo do Cerkve svete Ane, kjer je že od nekdaj stala kapelica ali cerkev. Nad vhodom je letnica 1830, ko so jo prenovili. Zdaj je spet obdana z odri, dela pa so prekinili zaradi roja čebel, vsaj tako nam pove domačin, ki se tu sprehaja. Na travniku pred njo pomalicamo, to je res malica s prelepim razgledom.
Z avtomobiloma se spustimo v dolino in skozi naselje Drašiči vrnemo spet na cesto, po kateri smo prišli. Kmalu jo zapustimo in zavijemo na desno. Vesela sem, da ekipa v prvem avtomobilu ni pozabila na Vinomer, dolino (naselji Boldraž in Drašiči), ki je res vredna obiska.
Ustavimo se ob znaku z dobrodošlico, potem pa se napotimo med vinogradi.
Slikovito razvrščene parcele vinogradov, različni odtenki barv, v ozadju višji hribi, tudi Gorjanci, vmes pa vasi Boldraž in Radovica. Kakšna čudovita kulisa! Dva vinogradnika nas vabita na pijačo: eden ima sorodnike v Sevnici, drugi je domačin, vendar se kapljici odpovemo.
Vračamo se skozi Metliko, takoj za njo pa zavijemo nekam v desno in se ustavimo na Turistični kmetiji Jakljevič v naselju Grabrovec. Gostoljubni gospodar nam prepričljivo predstavi belokranjska vina, svojo družino, prepriča s svojim širokim znanjem,
Foto: Vinko Šeško.
"počasti" z res dobro portugalko, še bolj pa smo navdušeni nad belim suhim belokranjcem, ki si ga kupimo tudi za domov. Sevniški in boštanjski vinogradniki so tu že bili na kosilu: razvajale so jih tri domače hčerke, med njimi je bila Katja tudi kraljica metliške črnine leta 2015, sicer pa izvrstno igra diatonično harmoniko in lepo poje.
Zdaj pa samo še domov po krasnem dnevu z mnogimi nepozabnimi doživetji!
18.10.2021 | Romana Ivačič, 19.10.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Pet nas je od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica ob osmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Hitro se odločimo: z avtomobilom skozi Boštanj v dolino Grahovice do križa. Od tam naprej pa peš.
Sončna pot se takoj začne vzpenjati, k sreči občasno zavije sem in tja, daje laže.
Ob poti so tudi zanimivosti, ki nam dajo možnost, da zajamemo sapo: gobice, suha drevesa, odcep proti nekdanji zidanici. Veliko je izruvanih dreves, vendar jih obidemo, vseeno pa smo veseli širše gozdne poti, kjer nas pozdravi kostanj. Skozi veje dreves pa že prodirajo sončni žarki.
Pri cerkvi se grejemo kot martinčki in zremo v dolini Save in Mirne, po katerih se razteza megleno morje. Na prijetnih klopcah je pravi prostor za počitek in malico.
Baročno cerkev Marijinega vnebovzetja je dal zgraditi boštanjski graščak Andrej Mordax leta 1734 v zahvalo za zdravje otroka. Oltar je delo neznanega mojstra iz leta 1734, na njem naj bi bila oblečena Marija z Jezusom in pravimi lasmi, vendar jo izpostavijo verjetno le ob praznikih. Na glavnem in stranskih oltarjih je še več svetnikov in svetnic ter slik. Cerkev je leta 1935 v celoti dekorativno poslikal slikar Cerinšek, ki je posnemal renesančne motive. Na koru so orgle, v cerkvi pa tudi razpelo s križem in Marijo za procesije. Žegnanje: veliki šmaren (15. avgust), mali šmaren - sobota zvečer procesija z lučkami, nedelja praznična sveta maša, Štefanovo, veliki ponedeljek (emavs).
Foto: Vinko Šeško.
Malo še pobrskamo po vpisni knjigi, potem pa se mimo sedmih kapelic odpravimo navzdol.
Sedem zidanih kapelic stoji druga za drugo ob poti z Vrha na Topolovec. Leta 1734 jih je ob gradnji Marijine cerkve na Topolovcu dal postaviti baron Janez Andrej Mordax. Slopaste kapelice imajo oblo zaključene niše, ki so do polovice plitkejše in v zgornjem delu globlje. Pri spodnji kapelici, ki ima še ohranjen prvotni omet, je nad nišo poudarjeno zatrepno čelo. Kapelice so pokrite z dvokapno opečnatimi strehami, ki so jih obnovili leta 1984. Število kapelic ne ustreza številu postaj križevega potu, niti desetkam rožnega venca. Katere so bile podobe v prvotnih kapelicah, ni znano. Domačin Rudi Stopar je izdelal zasnove sedmih vitražev s prizori Marijinega življenja:
Vračali bi se radi po Dragi, vendar: kje se ta pot začne? Med hišami kukamo proti gozdu in dolini pod nami, potem se po travniku spustimo do njega in najdemo pot. Verjetno pa bi uradno morali bolj naokrog. K sreči so pot počistili, od sredine naprej pelje široka pot za traktorje, ker so s poseke tod spravljali les.
Kapelica ob poti je lepo urejena, uživamo tudi v zelenju te globeli,
Vinko pa gre celo na kolena za posnetek gobe.
Avto nas potrpežljivo čaka in popelje v Sevnico,
kjer v "Lepi kavarni" uživamo ob lepi kavi, Vinko pa celo posname, kako take umetnine nastanejo.
11.10.2021 | Romana Ivačič, 12.10.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ko grem zjutraj po kruh, me pozdravi nekaj kapljic dežja. Vseeno se trije od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica ob osmih zberemo na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Odločimo se za krajši pohod ob Savi:
z avtom se zapeljemo do Hidroelektrarne Boštanj, potem pa peš naprej.
Ob drugem bregu opazimo tri labode, po kolesarski stezi pa hodijo skupine šolarjev, ki se tudi ne ustrašijo dežja.
V Pristanu na Orehovem smo veseli velikega števila pripomočkov za vadbo, vendar, kako naj ljudje vadijo ob dozoreli ambroziji, ki jim lahko povzroča resne težave pri dihanju. Hodimo ob stojiščih za ribiče, ki so imeli tu tekmovanje, opazujemo pa tudi table za Cooperjev test in test hoje na dva kilometra.
Pri čolnu se pot konča z lepim pogledom na Šmarčno, zanimiv pa je tudi pogled na Razbor in Lovrenc.
Ko se vračamo, začne narahlo deževati. Nič hudega: imamo vetrovke in dežnike.
Foto: Ljubo Motore.
Pohod pa zaključimo ob lepo okrašenih kavicah in klepetu.
04.10.2021 | Romana Ivačič, 04.10.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica v akciji Sevnica giba z lisičko: šest se nas zbere od skupine in še dva dodatno ob osmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Po hribih se kaže sonce, v dolini se trgajo megle. Ko se peljemo proti Radečam se megla še zgosti, ko se dvigamo proti Brunku (kakšnih deset prebivalcev), pa nas čaka sonce.
V njem se blešči dvojna cerkev: Marijina in Cerkev svetih Treh kraljev: prva iz 16., druga z zvonikom iz 17. stoletja. Primož Trubar je ostro nastopil proti ideji za še eno cerkev.
Zadnji posnetek je delo Vinka Šeška.
Pri cerkvi je gostoljubna kmetija Skoporc-Zavrl, kjer nam gospodinja po naročilu Jožeta Praha postreže z limonovim likerjem, čajem, kavo, pecivom in prijazno besedo.
Razgledujemo se po dolini Save v megli, nad njo se dviga Veliko Kozje, potem pa hribi do Kuma, katerega vrh se skriva v oblakih.
Sonce pod nami osvetljuje Rudno vas in Brunško Goro, kaže pa se tudi naš današnji cilj - cerkev na Leskovcu.
Počasi se vzpenjamo po gozdu, pridemo na travnik in že smo na ravnini,
pred nami pa naselje Leskovec v Podborštu z okrog 90 prebivalci. Velike hiše in gospodarska poslopja, večina z novimi strehami po lanski močni toči.
Vzpnemo se do križa z novo mizo in klopmi, pa tudi staro omizje še služi namenu. Malicamo, hladen veter pa nas vztrajno masira.
Drugi posnetek: Ljubo Motore.
Pod nami je slikovita Cerkev Matere božje, katere začetki segajo v 16. stoletje. Daleč naokoli je vidna, stara lipa ob njej pa se tudi obrašča.
Na Brunk se vračamo po drugi poti: spustimo se po cesti,
pogledujemo nazaj,
občudujemo pogled na Šentjanž, zavijemo v gozd, se komaj prebijemo skozi goščavo, potem pa malo v hrib in zašpilimo klobaso.
Malo pred cerkvijo še pokukamo v dolino, kjer se nam kaže Loka pri Zidanem Mostu, potem pa se z avtomobili odpravimo domov.
Kratko, ampak uživaško dopoldne!
27.09.2021 | Romana Ivačič, 28.09.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponoči je padlo nekaj kapelj dežja, zdaj ob osmih spet grozijo oblaki, ampak to ne ovira Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica, da se ne bi odpravila na pot. Na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) se nas zbere šest, ena se nam pridruži v Tržišču. Z dvema avtomobiloma se odpeljemo do Mokronoga, kjer se na bencinski postaji okrepimo s kavo.
Po nekaj iskanja po okolici Mokronoga le najdemo naselje Beli Grič z okrog 50 prebivalci, kjer parkiramo in si gremo ogledat Cerkev svetega Križa s pokopališčem.
Potem se spustimo po lepi dolini proti Gorenji vasi, ki leži niže od Belega Griča.
Pozdravijo nas trije oslički, v dolini pa se skriva tudi kakšen ribnik.
Kažipot nas usmeri na desno proti Debencu in kar krepko se dvigamo po cesti po gozdu. Na žalost je treba hoditi po asfaltu, ampak ob robu je skoraj vedno pas za hojo po mehkejši podlagi.
Foto: Vinko Šeško.
Na Križnem Vrhu se pot zravna in znajdemo se med nekaj vinogradi, pozdravijo pa nas poleg domačinke tudi psi, z ene terase celo trije.
Foto: Vinko Šeško.
Na robu gozda pri križu je občinska meja: zapuščamo Občino Mokronog-Trebelno in vstopamo v Občino Mirna.
V naselju Debenec z okrog 60 prebivalci so hiše postavljeno poredko in obkrožene s pašniki, kjer se pase govedo.
Vidimo tudi tri velike njive zoreče ajde, ob njej pa modri pas s facelijo. To je ena najbolj medonosnih rastlin, ki je primerna za zeleno gnojenje, rahlja zemljo in negativno vpliva na talne škodljivce. Na rastlinah kar šumi od čebel, ki so verjetno doma v čebelnjaku ob cesti. Kmetija ima velik hlev, organizirajo pa tudi zakol živali.
Na naslednjem pašniku občudujemo krasne konje, pod gozdom pa stojita še dve večji hiši. V bližini je nekaj manjših, verjetno počitniških hišic.
Foto: Vinko Šeško.
Spet se začnemo vzpenjati, odpirajo se nam razgledi na naše hribe, skozi gozd pridemo na višini 547 metrov do planinske koče s spominsko ploščo 16 padlim borcem iz bližnje okolice, tukaj je bil med zadnjo vojno sedež mokronoškega odreda. Oskrbovana je samo ob koncih tedna,
Foto: Ljubo Motore.
mi pa najdemo prostor ob mizah za malico in počitek.
Vračamo se po poti prihoda, ki pa nas tako užeja, da se spet oglasimo na bencinski postaji v Mokronogu na pijači. Samo še vožnja na Češnjice (Primož), kjer nas čaka pojedina ob Elčkinem rojstnem dnevu.
Foto: Vinko Šeško.
Vse najboljše! Z veseljem tudi ugotovimo, da smo bili mokri samo od znotraj.
20.09.2021 | Romana Ivačič, 21.09.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica: pet se nas zbere na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) ob osmih na začetku pohoda, ki poteka tudi kot del programa Evropskega tedna mobilnosti.
Foto: Občina Sevnica.
Organizatorji nas posnamejo in zaželijo srečno pot.
Z avtomobilom se zapeljemo do Gostilne Kregl (Gornje Brezovo), kjer se osvežimo s kavico.
Napotimo se ob Savi, opazujemo njive z veliko zelja, nekaj koruze, vmes pa je še veliko japonskega dresnika: cvetočega in z novimi poganjki. Razveseljuje nas cvetoči topinambur, tudi travniki so sveže zeleni od dobrodošlega dežja v preteklih dneh. Osvežijo nas posamezne kapljice, potem pa narahlo dežuje vse do Blance. Mimo Hidroelektrarne Arto-Blanca, spomenika ob njem in pravega nasada japonskega dresnika se sprehodimo do lokala, kjer se spet osvežimo s pijačo.
Dežek poneha in vračamo se ob Savi, gledamo, kako se je razvilo naselje Dolnje Brezovo. Zanimivi so tudi kozolci ob poti: po obliki in namembnosti. Ves čas spremljamo različne vlake, promet je kar živahen.
Pri Gostilni Kregl z zanimanjem opazujemo košute in jelene v obori preko potoka, potem pa se odpeljemo domov. Opoldanski zvonovi nas pozdravijo v Sevnici in veseli smo, da smo si kljub slabšemu vremenu napravili lepo dopoldne.
13.09.2021 | Romana Ivačič, 19.09.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ob osmih se zbira Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica), devet nas je, ena se nam bo pridružila na Bojniku. Z avtomobili se zapeljemo do Laz, od tam pa lepo počasi peš proti Bojniku. Na levi se nam najprej pokažejo Drušče. Na Telčah se okrepimo pri planinski prijateljici, potem pa naprej s pogledi na Marendol in Slančji Vrh.
Foto: Ljubo Motore.
Pred zidanico Slavice in Toneta jima najprej čestitamo, potem pa sledi kraljevska pojedina. Kalorije je treba porabiti: moški se odpravijo proti Klevevžu in Šmarjeti, ženske pa na sprehod med vinogradi in preko Starega Bojnika. Potem pa spet hrana in pijača, da ne bi oslabeli.
Foto: Vinko Šeško.
Še skupinsko fotografiranje, šoferji se zapeljejo po jeklene kotičke, doživeli smo spet eno lepo dopoldne.
06.09.2021 | Romana Ivačič, 07.09.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ob osmih se nas na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) zbere pet od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica na prvi pohod v novi sezoni. Z avtomobilom se zapeljemo v Brestanico, kjer parkiramo na parkirišču Železniške postaje Brestanica, pred Gostilno Pečnik pričakujemo gnečo zaradi gradnje krožišča. Zastoji so pri tem res veliki: kolone iz smeri Sevnice in Krškega, iz Brestanice pa po celem mostu preko Save. Mi ga prečkamo peš in na terasi Gostilne Pečnik spijemo kavico z razgledom na Grad Brestanica.
Med delovnimi stroji in pred vrsto vozil smuknemo preko ceste in se po gozdni poti začnemo vzpenjati. Savska dolina ostaja za nami. Pot nas potem vodi po dolini, ki se počasi dviga, trava je rosna, ob poti pa nas vabijo hladne zrele robide. S svojimi trni nas hočejo včasih obdržati kar za svoje. Na levo se nadaljuje manj shojena pot, s katere se nam odpre pogled v dolino. Je pa v pravi smeri, saj pridemo direktno na Gradišče, na "zdravilne poljane". Ta hrib naj bi bil naseljen od pradavnine do pozne antike in celo v zgodnjem srednjeveškem obdobju. Nekateri z izurjenimi očmi še prepoznajo sledi obzidij, ljudsko izročilo pa govori o skritem zlatem teletu, talilnici, kovnici, svetlikajoči se nočni svetlobi, rudniku pod bližnjo Cerkvijo svetega Lovrenca na Gori ...
Kraj ima močne energijske točke, ki so jih potrdili radiestezisti, Zavod Svibna pa jih je označil s sedmimi kamni, na katerih so narisane stare pismenke - rune. Blagodejno vplivajo na različne organe, vendar je treba prisluhniti svojemu telesu in ne pretiravati z zadrževanjem na njih (pet do največ deset minut). Postanemo na vsaki od njih, potem pa se zadržimo še na spirali, ki je namenjena hvaležnosti in delitvi vsega dobrega z okoljem. Kot v naravi vse kroži, naj kroži tudi pridobljena energija na teh poljanah. Najdemo tudi bukev z vrezanim znakom revije Pavliha, ki je v letih 1982, 1983 sem za hec pripeljal skupino turistov, češ, da gredo na izlet na Dunaj brez depozita.
Ko pridemo iz gozda, smo na Dunaju z okrog 40 prebivalci in večinoma obnovljenimi hišami pod vinogradi, ki kažejo bogato letino. Na poti proti Gori z okoli sto prebivalci in svojo krajevno skupnostjo (včasih Sveti Lovrenc na Gori) se nam začnejo odpirati lepi razgledi vse do Sevnice. Senco za malico najdemo za Cerkvijo svetega Lovrenca, ki ima romansko zasnovo, oltar iz 17. stoletja, večkrat so jo prenavljali. V steno sta vzidana dva kamna iz rimskih časov: del nagrobnika in del oltarja, posvečenega Jupitru. Mimi se spomni svoje znanke, ki nas pride pozdravit in se izkaže za mojo nekdanjo učenko. Povabi nas v svojo zidanico, kjer nas z možem obilno pogostita z dobrotami v trdem in tekočem stanju. Pa še lep razgled na Brežiško morje se nam odpre.
Na poti nazaj proti Dunaju pogledujemo tudi proti Hiši frankinje Kerin v Straži pri Krškem, pogled pa seže tudi Strmega Rebra in naselja Ženje.
Vračamo se delno po bolj shojeni poti in kaj hitro smo spet na izhodišču. Vtise je seveda treba ovrednotiti: to napravimo ob kozarcu piva na Blanci. Naslednjič pa na Bojnik!
Zakaj ime Dunaj? Eni pravijo, da je podjetni kmet šel na Dunaj in dobil nekaj privilegijev, drugi, da se je prazgodovinska trdnjava na tem mestu imenovala Dunum. Naj bo tako ali drugače, kljub temu, da je to Dunaj, nam gotovo ni bilo treba pustiti trebuhov zunaj.
21.08.2021 | Silva Žveglič, 08.08.2021 | Izleti in planinske ture | Vabila
Vabilo na planinsko turo
Sobota, 21. 8. 2021
Odhod: sobota, 21. 8. 2021, ob 4.00 z AP Sevnica
Prevoz: osebni avtomobili
Trasa: Kot (850)–Pekel–Spodnja Vrbanova Špica (2299)–Visoka Vrbanova Špica (2408)–Dom Valentina Staniča (2332)–Pekel–Kot
Čas hoje: 9–10 h
Hrana: iz nahrbtnika
Oprema: čelada, plezalni pas, samovarovalni komplet, rokavice, kapa
Vrbanove špice so greben nad dolino Kot, med krnicama Pekel in Za Cmirom. Nanjo vodi Pot Lojzeta Rekarja (zelo zahtevna planinska pot), ki je ena najbolj drznih in slikovitih poti v Julijcih. Pot vodi iz Kota na krnico Pekel in nato desno na Spodnjo Vrbanovo Špico. Posebej ta del je najbolj slikovit in prepaden. Nato pot vodi po grebenu preko Plesišča (2244) na Visoko Vrbanovo Špico, katere greben se spogleduje s Triglavom, ki je kot na dlani. Od tod se pot hitro spusti do Doma Valentina Staniča. Od tam pa se bomo spustili nazaj v dolino Kot.
Pot je zelo zahtevna, primerna za kondicijsko dobro pripravljene planince, vešče gibanja ob jeklenici.
Informacije in prijave do srede, 18. 8. 2021:
Luka Žveglič / 031 856 659 / lukazveglic@gmail.com
21.08.2021 | Peter Požun, 31.07.2021 | Izleti in planinske ture | Vabila
"Ne osvajam gora, temveč samega sebe." (Sir Edmund Hillary)
V soboto 21. in nedeljo 22. 8. vas vabimo na dvodnevni vzpon na Triglav (2864 m).
Ob 4. uri z glavne avtobusne postaje v Sevnici, po dogovoru vstop tudi ob poti proti Pokljuki.
Prvi dan se bomo podali s Pokljuke čez Studorski preval mimo Vodnikovega doma in Konjskega sedla do Triglavskega doma na Kredarici, kjer bomo prespali. Naslednji dan vzpon na vrh Triglava in sestop do Triglavskega doma, nato se bomo spustili čez Triglavske pode in čez Prag v dolino Vrat, kjer nas bo čakal avtobus.
Več v priponki!
31.07.2021 | Valentina Žibert, 21.06.2021 | Tabori | Razpisi
Po krajšem ‘korona premoru’ se letošnje leto, polni energije in želja po novih doživetjih v naravi, vračamo z osnovnošolskim planinskim taborom, ki ga vsakoletno organiziramo mladi v okviru PD Lisca Sevnica.
Taborjenje bo potekalo na naši najljubši lokaciji, kjer vedno znova odkrivamo lepote narave, ki nam jih ponuja Gorenjska: jezero Jasna, Kranjska gora, Zelenci, Martuljški slapovi ter seveda bližnji vrhovi Julijcev.
Vabljeni vsi osnovnošolci iz občine in okolice!
KJE? Kranjska gora (Slatna)
KDAJ? 31. julij - 7. avgust 2021
Ostanite zdravi in se vidimo julija!
Priloge: Razpis s prijavnico.
24.07.2021 | Martin Bedrač, 21.06.2021 | Tabori | Razpisi
PD Lisca bo letos, od 24.07.2021 do 31.07.2021, tradicionalno organiziralo CICI tabor, družinski tabor pri Planinskem zavetišču Slatna v bližini Rateč.
Tabor vodita: Mojč Rupar in Jože Lekše
Izpolnjeno prijavnico pošljite na e-mail: mojmir.rupar@siol.net ali joze.lekse@gmail.com.
Prijave se zbirajo do vključno 03.07.2021.
22.06.2021 | Peter Požun, 21.06.2021 | Splošno | Obvestila
»Kako navdušiti otroke nad hribi in ob varnosti poskrbeti tudi za zabavo na poti?« je vprašanje, ki si ga zastavi marsikateri starš. Na posvetu Z otroki v hribe – prigode in nezgode, ki bo potekal 22. junija ob 18. uri v Triglav Lab, bosta svoje poglede in izkušnje s hribolazenja z otroki delila Betka Šuhel Mikolič in Uroš Kuzman. Njune zgodbe bo s strokovnimi nasveti dopolnil Gregor Hvalc, dr. med., zdravnik reševalec letalec pri Gorski reševalni zvezi Slovenije. Prijave na dogodek so že odprte.
https://lab.triglav.si/obrazci/digitalni-posvet-z-otroki-v-hribe-prigode-in-nezgode
21.06.2021 | Romana Ivačič, 23.06.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica smo ob sedmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) samo štirje: visoke temperature, poškodbe, bolezni ... Z avtom se odpeljemo po dolini Sevnične do Stare žage, kjer nam Vinko kaže v smeri izvira Sevnične, ki kmalu dobi močan dodatek vode Belega potoka. Po makadamski cesti se povzpnemo do Netopirja (Federmaus/Fledermaus), kjer parkiramo v senci pred stavbo GG Brežice. Prijetno nas preseneti osvežujoč veter, ki nas spremlja celo dopoldne.
Počasi se vzpenjamo po cesti, nad nami šumijo krošnje dreves, pri križu Mimi po tradiciji pove šalo, potem pa sledi vzpon na Veliki Koprivnik (982m). Skrbna Slavica nas vpiše v knjigo, napravimo nekaj posnetkov, potem pa nadaljujemo pot v smeri Koče na Bohorju. Pred njo nas zamika pot v desno do Petrove skale, od koder si ogledamo teren proti jugu, pogled pa ni zelo čist. Ob poti nas razveselijo cvetovi kranjske lilije, nekateri so oranžni, na raztiščih proti vzhodu pa postajajo bolj rumeni, tudi na Bohorju je večina takih.
Ob napisu Okno se spomnim, da ga še nisem videla. Seveda se spustimo po strmini in zastrmimo v nenavadno oblikovano skalo. Ozka stezica preči strmino in po njej pridemo h Koči na Bohorju (925m). Ker je ponedeljek, nismo pričakovali, da bi bila odprta, pa je. Hladno točeno pivo in dišeča kava ob dobrotah iz nahrbtnika res prijata. Slavica, vse najboljše za god!
Še vzpon na Plešivec (Špic hrib) po travniku, polnem cvetja, in pogled proti jugu, ki pa ni kaj prida. S travnika pod vrhom pa zadiši po posušeni travi.
K avtomobilu se vračamo ves čas po cesti (skupaj sedem kilometrov in pol hoje), tam pa nas Mimi pogosti s krofi, kolači in dvema vrstama potice, da bi bili tudi mi deležni pogostitve ob 30-letnici delovanja Aktiva kmečkih žena Tržišče. Za zaključek v lokalu v Sevnici Vinko časti še s kavo ob klepetu.
14.06.2021 | Romana Ivačič, 21.06.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Danes se Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica zbira že ob šestih in na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) nas čaka prizadevni Vinko s kombijem. Osem nas je, v Tržišču se pridruži še Mimi in vsi sedeži so polni. Dobro napredujemo proti Ljubljani, pred njo je nekaj zastoja, potem pa tekoče do Loma, kjer se je treba okrepiti s kavico. Moški staknejo glave nad zemljevidi in nastaja "bojni načrt" za obisk Goriških Brd.
Naprej do Nove Gorice in na sabotinsko, oziroma briško cesto. Seveda se ustavimo, da občudujemo razgled na Novo in Staro Gorico ter Solkan. Še na ovinek pohitimo, da ujamemo posnetek s cestnim in železniškim mostom preko Soče. Nadaljevanju ceste poteka v zaprtem koridorju preko italijanskega ozemlja. Dolžina koridorja znaša 1600 metrov. Cesta je v tem delu zgrajena v vkopu in ima na obeh straneh 2 metra visoko ograjo z vrati, ki jih vzdržujejo italijanski organi. Ta del ceste je namenjen izključno tranzitnemu prometu in je ustavljanje na njej prepovedano, po tem odseku ne smejo voziti vojaška vozila. Prav tako je prepovedano fotografiranje (Vir: Wikipedia).
Skozi Kojsko se zapeljemo do razglednega stolpa Gonjače. Spletna stran o Brdih navaja:
Spomenik v Gonjačah je posvečen 315 žrtvam druge svetovne vojne na desnem bregu Soče. Postavljen je na Mejniku, hribu nad vasjo Gonjače. Je delo akademskega slikarja in kiparja Janeza Boljke. Verze, ki so vtisnjeni na bronasti plošči, je zapisal pisatelj France Bevk. “Sinovom Brd in Benečije, čuvarjem zvestim naše govorice,...” . Ob spomeniku žrtvam stoji 23 m visok razgledni stolp s 144 stopnicami, ki je bil zgrajen leta 1961. Ob lepem vremenu se vam z njega odpre veličasten razgled na vse štiri strani neba.
Seveda lezemo na vrh stolpa in uživamo ob pogledu, tudi na Šmartno. To je naša naslednja postaja. Prej pa nas Mimi okrepi z odličnim zavitkom, da ne bi izgubili preveč kalorij.
Šmartno je utrjena vas z okrog 200 prebivalci na razglednem pomolu z ohranjenim obzidjem in obnovljenimi hišami. Tu je bilo že rimsko oporišče, srednjeveška utrdba ... Sprehodimo se po ozkih ulicah, gremo mimo Cerkve svetega Martina, največje župnijske cerkve v Brdih, katere cerkveni zvonik je nekdanji trdnjavski stolp. Sedanja stavba je iz 19. stoletja, ko so cerkev razširili in preuredili. Mogočno baročna cerkev krasijo freske Toneta Kralja. Po svetem Martinu pa je vas tudi dobila ime. Čudimo se cvetočim oljkam, ker večina tega cvetja še ni videla, omamlja nas vonj kovačnika in rožmarina. Češenj pa je na pladnju ob tehtnici pred eno hišo samo za vzorec. Za ceno raje nismo vprašali.
Zdaj pa v Dobrovo, ki je središče Goriških Brd z okrog 350 prebivalci. Takoj slišimo, kje je šola, ker živahni glasovi mladih oznanjajo, da imajo odmor. Na Dobrovem je že od 13. stoletja dalje stal grad, ki pa je v stoletjih propadal. Na njegovem mestu je na začetku 17. stoletja zraslo novo renesančno grajsko poslopje, ki se nam je ohranilo v razmeroma nespremenjenem videzu in velja danes za enega najlepših na Goriškem. Ogledamo si ga samo od zunaj, na eni izmed ekskurzij Društva Univerza za tretje življenjsko obdobje Sevnica pa smo ga imeli možnost spoznati podrobno ob vodičevi razlagi. Premaknemo se do zadružne vinske kleti, se sprehodimo okrog nje, potem pa na parkirišču nazdravimo z dolenjskim vinom.
Zdaj pa iščemo cesto proti naselju Neblo, kjer se ustavimo pred Gostilno Peternel. Na vrsti je pokušnja vina iz Brd: odločimo se za tokaj (hvala, Lado!), zraven pa Slavica pričara potico in kolače. Še nekaj informacij od domačinov in že koračimo ob potoku Kožbanjšček. Na hribu, naselje Pristavo je to, se nam kaže velika vinogradniška posest Kmetije Čargo, ki se z vinarstvom ukvarja že od leta 1767. Ob cesti pa zanimivo počivališče, ki so jih verjetno v zadnjem času postavili po Brdih. Potok dela na enem mestu zanimive tolmune - Kotline. Če bi bilo še bolj vroče, bi jih kazalo izkoristiti. V virih o Brdih najdemo:
Dolino Kožbanjščka večkrat prečkajo pasovi odpornejših kamenin, ki jih je potok premagoval na različne načine. Dobrih 10 metrov visoko skalno stopnjo potok premaguje z miniaturnimi koriti, brzicami in slapovi. Pri tem je voda izoblikovala tri tolmune, ki so poleti priljubljeno kopališče briške mladine.
Še nekaj časa hodimo, potem pa nam potok odkrije Krčnik - sotesko, ki je človek tu ne bi pričakoval. Spet lahko preberemo:
Okrog 800 m nad Kotlinami pod Kožbano je Kožbanjšček izdolbel izredno slikovita korita z imenom Krčnik. Dolga so okoli 40 m, od 0,5 do 6 m široka in do 6 m globoka. Najbolj nenavadna je prva, ogromna draslja. Draslja ali kotlica je kroglasta kotanja v strugi vodotoka, v katero voda zanese kamne in pesek. Vodni tok jih vrti in jo s tem neprestano dolbe. Potok pada vanjo v približno 1,5 m visokem slapiču. Približno na sredini kotlice se razpenja naravni most, ki je lepo zaobljen in gladek, saj ga je ustvarila deroča voda z brušenjem. Krčnik, naravna znamenitost, ena najlepših te vrste v Sloveniji, ki je zavarovana kot kulturni spomenik, vas bo očarala v vseh letnih časih. Obok mostu je približno 5 m dolg, 1,5 m debel in do 1 m širok. Takih mostov je v Sloveniji zelo malo; večinoma so bolj robati, nastali s preperevanjem kamnine. Korita se nadaljujejo z ozkim žlebom, mestoma širokim komaj pol metra, ki ga prekinjajo manjše draslje. Na koncu se korita odprejo v sotesko s strmimi stenami, ki se kmalu izteče v ozko dolino. Korita z naravnim mostom v Krčniku in Kotline so že od leta 1985 z občinskim odlokom zavarovana kot naravni spomenik.
Malicamo, malico zalijem z vinom, nekateri se vračajo h kombiju, ostali pa gremo naprej: v Brdicah pri Kožbani nas preseneti staro miličniško vozilo, ki ima celo voznika - lutko, oblečeno v miličnika. Opazimo pa tudi zanimive stole, grobo izdelane iz debel dreves.
Brezovk ja naslednje naselje, kjer je ob cesti le ena hiša poleg starih mogočnih poslopij, ki jih bodo porušili. Gospodar nam razloži, kako najhitreje pridemo v vas Slapnik, kamor smo namenjeni. Opozori nas, da je odcep za bližnjico zelo skrit, cesta pa pelje daleč naokoli. In res zgrešimo in se držimo kar ceste, ki pa je stara vojaška in lepo tlakovana, pa še po prijetni senci v gozdu vodi. Počasi se dvigujemo, na ostrem ovinku se zazremo v gruče hiš tu in tam po nasprotnem bregu in malo počivamo. Kmalu se pripeljejo tisti, ki so se vrnili h kombiju, in se skupaj zapeljemo do zapuščene vasi Slapnik.
Slapnik je gručasta vas brez stalnih prebivalcev v Občini Brda. V 18. in 19. stoletju je bila to premožna vas, o čemer pričajo velike in bogato oblikovane domačije z značilno briško arhitekturo. Po drugi svetovni vojni pa se je začelo izseljevanje prebivalcev v večja mesta na Goriškem in Obali, tako da je naselje že več desetletij opuščeno. Spomladi 2019 naj bi Slapnik postal lokacija resničnostne serije britanske televizijske hiše BBC, v sklopu katerega naj bi izbrani pari iz različnih evropskih držav obnavljali hiše in vas kot celoto, kasneje pa bi Slapnik občina revitalizirala z razpršenim hotelom.
Zaenkrat še ni nič videti, načrti so menda propadli, nekdo pa je pokosil travo. Žalostno je gledati te ostanke hiš, ki se sesedajo in jih prerašča zelenje.
Čas je, da se odpravimo nazaj domov. Še pogled na Goriška Brda s točke ob cesti, potem pa nazaj v Novo Gorico, na avtocesto, v Tržišču pa je le treba še zaliti to pohajkovanje s pivom.
12.06.2021 | Silva Žveglič, 07.07.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
12. 6. 2021 smo smo se mladinci podali na Gradiško Turo. Preplezali smo Furlanovo, nato še Otmarjevo pot. Po osvojenem vrhu smo se sprehodili še do turistične kmetije Abram.
08.06.2021 | Romana Ivačič, 13.06.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica se zbira na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Pa saj danes ni ponedeljek! Res je: zaradi tridnevnega potovanja na morje smo svoj pohod prestavili. Vseeno smo samo štirje in z avtom se najprej odpeljemo v stari del Sevnice na kavo, potem pa v Prešno Loko, kjer parkiramo nad Kobjo Glavo.
Lepo jutro je in veselo krenemo proti Ajdovskemu gradcu. Malo po ravnem, malo navzdol, potem navkreber v Dobje - vse je lepo označeno, bravo naši markacisti. Od Golobove domačije naprej pa bodo težave, ker bi rad gospodar travnik, po katerem gre pot, ogradil za pašo. Ljubo gre iskat novo pot malo više, ostali pa se spustimo navzdol, preskočimo potoček in se začnemo vzpenjati po gozdu.
Kmalu smo pri ostankih naselbine iz 5. in 6. stoletja našega štetja, ki leži na kopastem podolgovatem griču nad vasjo Vranje severovzhodno od Sevnice na nadmorski višini 436 metrov. To arheološko najdišče predstavlja značilno poznoantično in zgodnjekrščansko naselbino in kot arheološki park obsega temelje dveh cerkev, več stanovanjskih hiš, topilnice za bron in obzidja. Baje je še nekaj neodkritega po grebenu navzdol. Informativna tabla naselbino lepo predstavi, le trava okrog je zelo velika. Za pokrov nad cisterno za vodo je sicer napisano, da je naj stopati nevarno, ker ga je že načel zob časa, vendar bi morali odgovorni to popraviti in obnoviti.
Po okrepitvi z malico se vračamo po poti prihoda
in pred sabo občudujemo razgled od Cerkve svetega Roka nad Sevnico do Cerkve svetega Lovrenca v Žabjeku.
Da ne bi bili prehitro doma, se ustavimo še na terasi Gostilne Kregl, kjer nam zadiši pivo, všeč nam je pa tudi ureditev lokala z zapravljivčkom pod šotorom in mizo na osnovi velikih sani.
31.05.2021 | Romana Ivačič, 03.06.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Lepo jutro in zbiranje Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica ob običajni osmi uri na parkirišče pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Sedem nas je in z dvema avtomobiloma se zapeljemo do Tržišča, kjer nas že čaka Mimi. Na terasi ob šumenju vode čez mlinsko kolo popijemo kavo, potem pa preko ceste in proti Šentjurskemu hribu (ponekod piše Šentjurjev). Okolice hiš so lepo urejene in pasemo oči na lepem cvetju. Pri eni se na trati pasejo leseni zajčki, gostoljubna lastnika pa nas pozdravita z žgano pijačo.
Zdaj pa spet v breg: najprej po cesti, potem pa ignoriramo napis, ki nas vabi k cerkvi na desno. Krenemo na levo in občudujemo pogled na Tržišče. Strma steza nas vodi naprej in desno je kokošnjak, v katerem naj bi pred kratkim medved pomoril kure.
Spet smo na cesti in kmalu tudi pri cerkvi svetega Jurija. Ta je srednjeveška z romansko osnovo iz 12. ali začetka 13. stoletja. Med drugo svetovno vojno je bila požgana in delno porušena. Z nadmorske višine 366 metrov se nam odpirajo razgledi od Skalice, preko Lisce, bliže je Kamenško, proti jugu Gorjanci. Okrepčamo se s tekočimi in trdami dobrotami, potem pa zavijemo navzdol v gozd. Lepa pot, na desni pa strmo pobočje.
V dolini prečimo most preko proge Sevnica - Trebnje in se znajdemo na velikem travniku, ki ga z meandrom obliva reka Mirna. Na njej so našli svoj dom tudi bobri, bregove pa krasijo rumene perunike. Vrnemo se k železnici in po njej zakoračimo proti Železniški postaji Tržišče. Ravno na ovinku nas preseneti potniški vlak, pred katerim se hitro umaknemo v jarek poleg proge. Pri postajnem poslopju se sprašujemo, zakaj je kapelica posvečena Slomšku. Mimi nas vso pot seznanja s podatki o hišah in prebivalcih,
pot pa končamo ob pijači v lokalu od zjutraj.
Zapeljemo se v središče kraja z okoli 200 prebivalci in parkiramo pri župnijski cerkvi svete Trojice, katere začetki segajo v 16. stoletje, med drugo svetovno vojno pa je bila požgana. Na pokopališču se ustavimo na grobu našega dragega prijatelja Radeta, prižgemo svečo in obudimo spomin nanj.
24.05.2021 | Romana Ivačič, 30.05.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Če tudi dež je, al' sneg, al' toča: nič zato! Mi sonce v sebi nosimo. Sedem nas od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica se pod dežniki zbiramo ob osmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Z dvema avtomobiloma se odpeljemo do Tržišča, kjer nas pri Gostišču Majcen Ulčnik že čaka Mimi. Okrepčamo se s kavo in pecivom, potem pa krenemo po cesti v breg spoznavat Vrhek, naselje, ki je razpršeno v okolici Tržišča in ima okoli 90 prebivalcev.
Občudujemo lepo urejene vrtove z veliko cvetja in grmovnic, tem pa dela konkurenco cvetje na travnikih. Pogledi nam uhajajo tudi proti Tržišču v dolini. Po asfaltirani cesti hodimo, potem pa zavijemo po bližnjici in se po lepi poti spet priključimo cesti. Mimo obeležja, ki spominja na mejo med Nemčijo in Italijo v času druge svetovne vojne, se dvignemo do najvišje točke Vrhka. Skupinska fotografija, potem pa nazaj do odcepa, kjer z gruščem posuta pot vodi do rastišča rumenega sleča (Rhododendron luteum) ali azaleje pontice, kot smo včasih rekli.
Ob gozdnem robu se navzdol vije vrsta rumeno cvetočih in dišečih grmov, večina je v najlepšem cvetju. Rastišče je lepo napredovalo od časa, ko so prostor očistili, in velja za mesto naravne vrednote. Rumeni sleč raste tu, na Gorjancih, največ pa ga je v Boštanju. Od leta 1976 je zavarovana rastlina. Blizu je staro napajališče, sicer pa je ta hrib znan po tem, da tu izvira veliko vode.
Po zaraščeni poti se povzpnemo skozi gozd, ker bi radi videli še eno rastišče, vendar se pri domačiji obrnemo na desno in po lepi gozdni poti pridemo pod travnik in že obiskano rastišče. Pot nas vodi na levo, spuščamo se, Mimi nam pove, da je bila to pot z Vrhka v Krmelj, po kateri so hodili v trgovino. Iz gozda pridemo pri onemoglem kozolcu malo pred tablo za Krmelj. Po cesti zdaj krenemo v smeri Tržišča, nekateri spet rinemo v gozd, da bi našli grme rumenega sleča, pa nam to ne uspe. Mokra trava na travniku, po katerem si krčimo pot, nas premoči do kolena, še dobro, da potem spet po cesti ni več daleč do naših parkiranih avtomobilov.
Za slovo Mimi postreže še z okusno potičko, potem pa hitimo domov, da se posušimo.
17.05.2021 | Romana Ivačič, 22.05.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Deževno dopoldne, zato se v Ponedeljkovi skupini Planinskega društva Lisca Sevnica odločimo, da krenemo na pot ob dveh popoldne. Ko se zberemo na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) še vedno po malem dežuje, vendar se vseeno z dvema avtomobiloma odpeljemo do Gostilne Pečnik v Guntah nasproti Brestanici. Kavica ob lepem pogledu na oba gradova preko Save res prija. Zapeljemo se do Železniške postaje Brestanica in tam parkiramo.
Pred deževnimi kapljicami se umaknemo v predora nekdanje ozkotirne železnice, po kateri so vozili premog iz Premogovnika Senovo na Železniško postajo Brestanica. Zgradili so jo leta 1920, prvi vlak je po njej peljal leto kasneje, uradna otvoritev pa je bila leta 1925. Po začetku zapiranja rudnika se je po njej leta 1992 promet ustavil. Obstajali so načrti za ureditev turističnega vlaka, česar pa niso uresničili. Poteka pa po tej trasi lepo urejena asfaltirana kolesarska steza in pohodniška pot. Prvi predor je dolg skoraj 522 metrov, v glavnem je vklesan v skale, nekaj delov je tudi betoniranih. Zaradi luči po stenah raste kar precej zelenega. Izhod iz predora je pri Gasilskem domu, od koder vodita dve poti na Mohor. V bližini se začne drugi predor, ki je dolg 55 metrov in v celoti betoniran. V začetku ni bil načrtovan, ampak so ga napravili zaradi varnosti, ker potok na tem mestu spodjeda breg.
Od črpališča vode za Elektrarno Brestanica se odpira lep pogled na dve cerkvi: svetega Boštjana, ki ima osnovo iz 12. ali 13. stoletja, in baziliko Lurške Marije, ki je največja cerkev v Posavju in ena največjih v Sloveniji. Gradili so jo od 1908 do 1914 ter jo posvetili 2. julija 1914 - na dan, ko so po železnici mimo peljali na Dunaj prestolonaslednika Franca Ferdinanda in ženo Zofijo, ki sta bila ubita v Sarajevskem atentatu. Vzpnemo se do nje, potem pa se mimo Hostela Kozmus (nekdanja Gostilna Pod lipo) odpravimo po cesti proti gradu.
Vredno se je kdaj obrniti in uživati v pogledu na novejši del kraja in Elektrarno Brestanica, ki je ena izmed najstarejših delujočih elektrarn v Sloveniji. Njena zgodovina sega v leto 1939, ko se je začela gradnja in inštalacija prvega turboagregata na premogovno tehnologijo. Prve kilovatne ure električne energije je elektrarna oddala v omrežje julija 1943. Po zaprtju premogovnika Senovo so uporabljali primarni bencin in kurilno olje, zdaj pa plin. Še ima pomembno vlogo v času konic porabe elektrike in pri izpadih drugih elektrarn.
Hodimo mimo zelenih travnikov, velikih sadovnjakov in njiv, ki so nalite z vodo od dežja. Velike površine sadovnjakov so včasih pripadale gradu, danes so baje last Nadškofije Maribor, podjetje Evrosad pa jih ima v najemu. Na nekaterih parcelah je drevje posekano, na drugih na novo posajeno, prevladujejo pa jablane. Da bi imeli boljši razgled gremo malo naprej proti Lovski koči in res se nam odpre od črta z gozdom pokritih hribov od Arta do Gunt. Vračamo se mimo nekdanjih grajskih hlevov, v katerih je tudi spominska soba o časih izseljeništva, zraven pa stoji stavba, v kateri so trapisti včasih izdelovali čokolado in likerje. Okna so obnovljena in domačinka nam razloži, da v njej živijo sezonski delavci v času obiranja sadja. Trapisti so grad kupili leta 1881 in šest let kasneje uredili tudi svoje pokopališče,na katerem je zdaj spominsko obeležje. Zapiramo dežnike, dež je ponehal. Nad gradom propada velika stanovanjska zgradba in mimo nje se spustimo do vrtne ute pri gradu ter se malo okrepčamo s tekočimi in trdimi dobrotami. Včasih je bil tu nasad dišavnic in zdravilnih rastlin, zdaj pa na to spominjajo samo še posamezni grmi na robu. Od veličastne zgradbe gradu občudujemo raglede na dolino Save in se spomnimo, da je vprašljiv podatek o Rajhenburškem gradu, ki naj bi bil tu že leta 895, gotovo pa so ga zgradili v 12. stoletju in ga pod različnimi lastniki večkrat dozidavali in spreminjali.
Za bolj drzne vodi z gradu v dolino strma pot, večina pa se nas napoti napoti navzdol po cesti. S parkirišča se nam pogled ustavi še na spodnjem gradu Turn (Flisov grad), ki so ga zgradili v 12. ali 13. stoletju, danes pa je kot stanovanjski objekt uporaben samo prizidek. K sreči je vsaj streha obnovljena. Še vedno pa je živa tudi zgodba o dveh bratih, ki sta živela vsak v svojem gradu in sta v jezi istočasno skozi okno ustrelila drug proti drugemu ter se ubila.
Na poti domov se ustavimo še na Blanci, da pokramljamo ob kozarčku belega. Tudi samo popoldne je lahko pohodniško uporabno!
10.05.2021 | Romana Ivačič, 12.05.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Po ozkih ulicah vijugamo v smeri Železniške postaje Semič, ki je kar dva kilometra oddaljena od središča kraja. Nad naseljem Gaber najdemo parkirišče, pa tudi markacije proti Smuku. Nekaj časa hodimo po cesti, potem pa se nam na levi strani pokažejo oznake v obliki velike črke S in privlačna predstavitev krožne poti Pešpot po Semiški gori. Kar takoj se odločimo zanjo in začnemo vzpenjati po stezi do cerkve svetih Primoža in Felicijana. Pri opisu pešpoti najdemo:
CERKEV SV. PRIMOŽA IN FELICIJANA se prvič omenja leta 1354 kot podružnica semiške fare. Omenja pa se celo leto 1334. Je najstarejša v semiški župniji. Mogoče je prvotno služila kot grajska kapela gospodom Semeničem. V barokizirani stavbi z zrcalnimi okni v ladji in v zvonik odprtim pevskim korom je oltar poznobaročne oblike s sliko obeh svetnikov. Dolga je 12 metrov, široka 5 metrov in visoka 6 metrov. V njej sta na glavnem oltarju kipa svetih Primoža in Felicijana in svetih Janeza in Pavla. Kip žalostne Matere božje na stranskem oltarju je bil prenesen iz po drugi svetovni vojni porušene cerkve na Kleču. V letih 2004 - 2009 so jo vaščani temeljito obnovili.
Lepa steza nas vodi naprej po gozdu, zavijamo na levo, se vzpenjamo, potem pa se pot zravna in znajdemo se med pravimi gredami čemaža. Kmalu smo na vrhu Semenič z nadmorsko višino 590 metrov. Tu je včasih stal grad.
GRAD SEMENIČ: Vrh Semeniča nad Gabrom so arheološko izpričani sledovi gradu Semenič, matičnega bivališča vitezov Semeničev, ki naj bi bil zgrajen že v 12. stoletju in je bil eden najstarejših na Slovenskem. Prvič se grad in posest omenjata šele leta 1558 v poravnalni pogodbi med Otonom Semeničem in njegovo nečakinjo Ano. Do delitve je prišlo že leta 1541, ko sta se posest in sam grad razdelila na dvoje. Otonov sin Albreht Semenič je Otonov del prenesel na novozgrajeno graščino Smuk. Grad je veliko trpel v dobi turških upadov, posebno leta 1547. Leta 1585 je Sigmund Semeniški v bližini gradu zgradil leseno protestantsko kapelico, saj so bili grajski vneti protestanti. Grajska stavba, ki jo opisuje zgoraj omenjena listina iz leta 1558, je bila v Valvasorjevem času (ok. leta 1689) že popolna razvalina. Kot pravi Valvasor, je bilo od starega gradu komaj kaj videti, tik pod njim pa je stal novi Semič, majhna stavba, na katero se je preneslo ime prvotnega gradu. V Valvasorjevem času je Semič pripadal gospodu Juriju Sigmundu Semeniču. Razmeroma skromno stanovanjsko poslopje, ki je na pročelju s štirimi okni, potisnjenimi pod streho, zrlo na prišleka. Od tu ali pa z lesenega ganka, obešenega na stransko steno, je morda Valvasor kot gost tedanjega lastnika gledal bližnjo in daljno okolico. Kot gospodarsko poslopje je stal pri Semiču od 16. stoletja dvorec Semeničev, imenovan Pristava, ki je pozneje postal samostojna graščina (na Vrtači). Jurij Sigmund Semenič je bil zadnji svojega rodu, ki je še živel v semeniškem dvorcu in tu (skoraj zagotovo) tudi umrl okrog leta 1702, mali graščak s pičlim premoženjem. Leta 1704 se prvič omenja semeniški grad z imenom Turn pri Semiču in je v času, ko postanejo lastniki Lichtenbergi, od leta 1712 do leta 1744 počasi postajal razvalina.
Zdaj se pot malo spušča, pa spet zravna, levo in desno od nje so zanimive vrtače, nekatera drevesa so prave skulpture. Ko imamo možnost izbrati daljšo ali krajšo pot, se odločimo za krajšo, na mestu, kjer so sekali in poti razširili, pa nekaj časa iščemo oznake za naprej. Smo že na cesti, kjer najdemo tudi planinske markacije, potem pa se vzpnemo po travniku do Smuka. Zelo lepo urejena okolica, obnovljena lovski dom in cerkev svetega Lovrenca - vse to nas takoj prevzame. Na travniku nas pozdravljajo šopi narcis, ki imajo dvojne cvetove in lepo dišijo. Vabijo nas dolge mize pod mogočnim hrastom, ki je z obsegom 350 centimetrov eden najdebelejših hrastov v Beli krajini in so ga razglasili za naravno znamenitost. Malicamo, prijazni oskrbnik iz Lovskega doma pa nam skuha kavo in postreže z belokranjskim belim vinom. Za nami stoji ponosna cerkev, na informativni tabli lahko preberemo:
CERKEV SVETEGA LOVRENCA je bila nekdanja grajska kapela. Iz napisa na kamniti plošči, zidani nad glavnim vhodom v cerkev, je moč ugotoviti natančno letnico zidave cerkve 1687. Postavila sta jo smuški grof Franc Bernard Lichtenberg in njegova žena Ana Felicita. V tlaku prezbiterija je nagrobna plošča nekdanjih grajskih lastnikov. Ko so v njej pričeli častiti Mater božjo, je postala priljubljena božja pot. V ta namen so ji verjetno prizidali lopo. Slog je preprost barok. Cerkev je dolga 18,17 metrov, široka 6,80 metrov in visoka 7 metrov. V njej so trije renesančni oltarji. Glavni oltar sta leta 1911 postavila Vinko in Jernej Jereb. Prižnica je iz 17. stoletja, prav tako tudi leseni grb smuških grofov. V sredini cerkve je na tronu znameniti kip smuške Marije.
Mimo čebelnjaka se sprehodimo še do Polharske koče, kjer najdemo zanimive skulpture iz lesa. V bližini so na enem hektarju velikem nasadu posajena drevesa, katerih plodovi služijo polhom za prehranjevanje: oreh, hruška, kostanj, oskorž, divja češnja, hrast, bukev in javor.
Zdaj pa v dolino! Na desni je še nekaj zidovja.
GRAD SMUK (SMOKH, SMUCKH) ALI SMOČKI GRAD z obzidjem so sezidali posestniki gradu Semenič v prvi polovici 16. stoletja. Utemeljitelj Smuka je bil očitno Oton Semenič, izpričan v listini ob delitvi semeniške posesti iz leta 1541. Grad in okolica sta veliko trpela od napadov Uskokov. Urbar nemškega viteškega reda leta 1490 v vasi SMOCKAW navaja 3 hube, na njih pa podložnike: Janža, Petra in Mihela. Zaselek se omenja še leta 1500, 1541 in 1558 po delitveni pogodbi Semeniškega gradu med Otonom Semeničem in Jurijem pl. Sigersdorfom. V terezijanskem katastru ok. leta 1755 se vas ne omenja več. Grad je od plemenitih Semeničev konec 16. stoletja kupil grof Henrik Paradeiser, leta 1662 pa ga je pridobil baron Franc Bernard plemeniti Lichtenberg, ki ga je restavriral in olepšal. Gradu je pripadel leta 1703 še drugi del posesti pristava Turn (Pungrt ali Strnišev dvorec). Po tradiciji so bili graščaki gradu Smuk znani po svoji krutosti. Tlačani so jim morali tlakovati s kamnitimi ploščami zelo strmo pot do graščine in po tej poti so tudi nosili grajsko gospodo v dolino. Leta 1846 je prešel v posest deželnega svetnika Martina Kuralta, proti kateremu je bil uperjen eden zadnjih kmečkih uporov na Slovenskem. Leta 1888 pa sta ga od njegovih dedičev kupila Karl in Franc Kavšek in ga leta 1899 prodala Dunajčanu Tomažu Radlu. Grad je takrat že dodobra načenjal zob časa. Pred drugo svetovno vojno so bili lastniki posestva Hutarji iz Sadinje vasi. Dvorec, mogočno morda dvonadstropno poslopje pravokotnega tlorisa, so deloma podrli leta 1902. Stavba je v dolžino merila 38 metrov, široka pa je bila 15 metrov. Daljše pročelje sta zamejevala rizalita (po vsej višini naprej pomaknjeni del zunanje stene stavbe), stavba je bila podkletena. Sodeč po ohranjenih razvalinah in arhitekturnih členih (oboki, kamnita bifora okenska odprtina, razdeljena s stebričkom na dva dela in okenske odprtine) je bil grad pozidan v renesančni dobi, morda kmalu po letu 1550.
Nekaj časa hodimo po gozdu, potem pa se začne panoramska cesta s krasnimi razgledi na Semič z okolico.
Avtomobila nas potrpežljivo čakata in varno pripeljeta ša do ene zanimive točke v okolici Semiča - do izvira Krupe v istoimenski vasi. To je najlepši izvir v Beli krajini le dva kilometra in pol dolge rečice, ki se izliva v reko Lahinjo. Voda prihaja na dan v več močnih kraških izvirih pod 30 metrov visoko steno in se pri nekdanji žagi preliva preko jeza. Področje je bilo poseljeno že v prazgodovini, našli pa so v izviru redko jamsko školjko, endemske vrste jamskih polžev in človeško ribico. Na žalost je Krupa znana tudi po onesnaženju. S parkirišča se spustimo k izviru in sprehodimo mimo žage, ki jo urejajo v bivalni objekt. Veselimo se srečanja s kolesarsko skupino iz Brežic, s katero imamo veliko skupnih prijateljev in znancev.
Tudi na povratku se je treba ustaviti na Bojniku in posedeti ob dobrem vinu in prigrizkih. Nam se nikamor ne mudi .....
03.05.2021 | Romana Ivačič, 06.05.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica: ob osmih se nas na parkirišču na parkirnem prostoru pri krožišču v Šmarju (Sevnica) zbere pet, trije pa se nam pridružijo kasneje na Bojniku. Vreme ni obetavno, vendar: mi se ne damo. Z dvema avtomobiloma se zapeljemo do gostoljubne zidanice Slavice in Toneta na Bojniku (Otavnik). Zadiši po kavi, h kateri se prileže tudi kaj močnejšega in pecivo.
Odpeljemo se naprej do Šmarjete, ki je z okrog 300 prebivalci središče občine Šmarješke Toplice. Ustavimo se pred hišo, ki jo še dograjujejo za bodoči hotel, na njeni terasi pa stoji pravo letalo. Sprehodimo se še do fontane cvička, ki trenutno sameva, potem pa se napotimo še v župnijsko cerkev svete Marjete s stavbo iz prve četrtine 20. stoletja na temeljih veliko starejše cerkve. Pred odhodom pokomentiramo še število parkiranih vozil pred tovarno Plastoform, kar kaže na veliko število zaposlenih. Upajmo, da so tudi v enoti na Blanci uspešni.
Parkiramo pred gostiščem Pri dediju in se napotimo po cesti proti Družinski vasi. Tu in tam še pade kakšna kaplja dežja, vendar dežnikov ni preba odpirati. Obkroža nas sveže zelenje travnikov in gozdov, v naselju pa lepo urejeni vrtovi.
Prihajamo v naselje Bela Cerkev z okrog 125 prebivalci ter cerkvijo svetega Andreja s pokopališčem, ki so jo zgradili leta 1813 v poznogotskem stilu na temeljih veliko starejši cerkva nekdanje prafare. Prva je omenjena že leta 1283, njena lokacija pa leta 1074. V zgradbi nekdanje šole so uredili Hišo žive dediščine s prikazom življenja domačinov v različnih zgodovinskih obdobjih. Spustimo se mimo lepo urejene rojstne hiše zgodovinarja doktorja Frana Zwittra, škrat v votlini pod hribom pa nas ne zanima preveč.
Zdaj pa v hrib med vinograde, zidanice in domačije na sončni strani Vinjega vrha. Na desni se nam kaže cerkev Janeza Krstnika na Malem Vinjem vrhu, kjer smo pred časom že bili. V dolini prepoznamo Šentjernej, Gorjanci pa so malo zamegleni.
Zavijemo na levo proti Velikemu Vinjemi vrhu, ki je v listinah omenjen leta 1074.
O še starejši zgodovini navaja Wikipedia:
V železni dobi je stalo na Velikem Vinjem vrhu mogočno utrjeno naselje oziroma gradišče. Zgrajeno je bilo v 8. stoletju pred našim štetjem in opuščeno po rimski zasedbi konec 1. stoletja pred našim štetjem. Pomemben vir za raziskovanje takratnega življenja so še zdaj vidna grobišča in ostanki obzidja na bližnjih grebenih in pobočjih.
O tem priča posebna arheološka pot z informativnimi tablami.
Ustavimo se pri cerkvi svetega Jožefa na Velikem Vinjem vrhu (naselje Orešje), pri kateri stoji zvonik s kapelo (poslikave so potrebne obnove) ločen od zgradbe same cerkve. Omenjena je leta 1581, prvotno je bila posvečena Materi božji, zraven je stala še ena cerkev. Veliko je bilo prezidav, najdemo lahko elemente vse od gotike do baroka.
Zdaj pa navzdol! Odpirajo se nam lepi pogledi na Koglo in Šmarjeto, v katerih uživajo tudi oskrbovanci Penziona Sreča, ki je namenjen varovanju starejših oseb.
Odpeljemo se spet nazaj na Bojnik, kjer se družimo ob mojem rojstnem dnevu. VSA ZAHVALA TEJ SKUPINI, DA MI JE POMAGALA PREŽIVETI ŠE ENO ZANIMIVO IN LEPO LETO!
26.04.2021 | Romana Ivačič, 27.04.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Nas šest od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica ob osmih na običajnem zbirališču - parkirišče pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Vremenska napoved ni obetavna, ampak mi se ne ustrašimo vsake kapljice dežja. Z dvema avtomobiloma se odpeljemo skozi Krško do Dolenje vasi, kjer najdemo parkirišče pred trgovino Kmečke zadruge Sevnica.
Naprej pa peš: do cerkve svete Matere božje, ki so jo zgradili leta 1627, najbrž v spomin na kugo. Stoji na gričku, da je bila varna pred vodo, ker je Sava imela včasih tu svoj tok. Nekaj časa po cesti v hrib potem pa nas kažipoti usmerijo v gozd na desno. Hodili bomo po Čebelarsko-vinogradniški poti do Zdol, na levo pa vodi Gobarsko-dninarska pot tudi do Zdol, vendar jo prihranimo za povratek. Prečimo potok, se veselimo žarečih kalužnic in zlatic, kmalu pa se zavemo, da smo v gozdu Črna mlaka, kjer skrivenčena drevesa rastejo na negostoljubnih tleh in se morajo boriti za obstanek. Bukve zelenijo, hrasti pa še čakajo na toplejše dni. Pot je lepo speljana in vzdrževana, prijetno je hoditi po mehkih tleh in slediti oznakam z rumenimi puščicami in kažipoti. Naletimo tudi na strelske jarke in bunkerje iz časov 2. svetovne vojne ter "klavţe" - zaščito pred hudourniškimi vodami potoka Čelčan.
Na desno se nam odpre vinorodno področje Rajck, mi pa se držimo gozdne poti.
Ko pridemo iz gozda, že vidimo na levi Zdole, zadaj pa Libno in Grmado. Zdaj smo na asfaltni cesti, desno so Čele, v dolini pa Zgornja Pohanca. Meni pogled nanjo ni preveč všeč: rastlinjaki in pokriti sadovnjaki, vendar le tako lahko v negotovih vremenskih razmerah pridelajo sadje.
Zdole so naselje z okrog 300 prebivalci, lepo razloženo po grebenu, omenjeno pa je bilo že leta 1249 kot "Vas na hribčku pri svetem Juriju". Prvotno baročna cerkev svetega Jurija, prezidana leta 1875 v neoromanskem slogu. Krasijo jo medaljoni s prizori iz Kristusovega življenja. Oltarji so iz druge polovice 19. stoletja. Krajani vsako leto priredijo jurjevanje s petjem pri hišah in cvrtjem nabranih jajc. Kraj se lahko pohvali z Domom krajanov (dvorana, dva oddelka vrtca), Kulturnim domom Bena Zupančiča (včasih šola, pisatelj in politik pa je s temi kraji povezan s starši: oče je bil iz Pleterij pri Zdolah, mati pa iz Pišec), športnim in otroškim igriščem, v večnamenski stavbi pa imajo tudi manjšo trgovino s pošto in gostinski lokal. Ob mizah na zelenici v njem najdemo prostor za malico, kavo in klepet. Spomnimo se tudi na to, da je bil na Zdolah 28. 3. 1921 (pred stotimi leti!) rojen kuharski mojster Ivan Ivačič, na katerega so v kraju zelo ponosni. Kljub enakemu priimku si nisva bila nič v sorodu, mi je pa to večkrat na kakšnem izpitu pomagalo prebiti led, ker sem že na vprašanje o sorodstvu pravilno odgovorila. Pri Zdolah so Ravne z našimi "priženjenimi" sorodniki, pa tudi brat živi na hribu nad njimi, vendar ga je kar težko uloviti doma.
Še naprej se sprehodimo po lepo urejenem kraju, zanj ima gotovo zasluge tudi Turistično hortikulturno društvo, potem pa nas kažipot usmeri levo na Gobarsko-dninarsko pot. Zdole ostajajo za nami, pred gozdom pa opazujemo kar veliko čredo škotskega goveda, na katero pazi osliček. Spet smo v gozdu, počasi se spuščamo v gozd Rujek, ki se nadaljuje v Črno mlako, in spet občudujemo posamezna zanimiva drevesa. Poleg bukev in hrastov je tu tudi veliko akacije, vmesni prostor pa porašča gosta trava. Potok Sečnik, ki ga preskočimo, dela zanimive meandre. Ob poti vidimo vodni zbiralnik za oskrbo okoličanov.
Ko stopimo iz gozda, so tu že prve hiše, razveselimo pa se tudi malega ponija in ponosnega konja, oba imata zelo lepo urejeni frizuri. Okolice hiš so vzorno urejene, sploh naš pogled pritegne stopnišče z bogatim cvetjem. Pri kažipotih strnemo naš krožni pohod in se pod cerkvijo spet napotimo k avtomobiloma.
Žeja je huda stvar: potešimo jo na terasi Gostilne Pečnik z lepim pogledom na oba gradova v Brestanici.
19.04.2021 | Romana Ivačič, 20.04.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Nas osem ob osmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica. Dež nas narahlo zmaka, ampak to za nas ni ovira: z dvema avtomobiloma se popeljemo skozi Krško in Podbočje, kjer občudujemo lepo urejene mostove preko potoka.
Parkiramo v naselju Mladje z okrog 25 prebivalci. Krave ob cesti nas radovedno opazujejo, teliček pa se ne da motiti - počiva v mokri travi. Na levi opazimo odcep za naselje Brlog (23 prebivalcev), pa ne maramo tja, kar naprej po cesti koračimo. Gozdovi okrog nas se kažejo v barvah pomladi, veliko cvetočih divjih češenj pa je osmodil mraz. Da nas ne bi preveč mučilo domotožje, mimo pripelje z lesom naloženi tovornjak od tovarne Tanin. Z desne opazimo markirano pot iz Podbočja in tako nadaljujemo po njej.
V naselju Frluga s cerkvijo svete Katarine, ki ima romanske osnove, prezidali so jo leta 1647, živi le pet prebivalcev. Več (44) jih živi v bližnji Prušnji vasi, kjer so športno navdušeni in imajo travnato igrišče, dodatno pa še koš za košarko. Cesta lepo naprej, mi pa krenemo na desno po markirani poti, ki bi bila prijetna, če je ne bi traktorji zvozili in se je treba umikati blatu. Kar nekaj časa nas obdaja mladi gozd, vmes so tudi kostanjeva drevesa, rastejo borovnice, vse skupaj pa krasi mah.
Odpre se nam obširna travnata planjava s prežo, malo kukamo v dolino in na Krškem polju med meglicami prepoznavamo rastlinjake. Spet hodimo po gozdu, potem pa nas markacije vodijo v levo po travniku in priključimo se poti iz Šutne.
Zdaj do Planine z okrog 30 prebivalci ni več daleč. Skrbna Slavica je že prej telefonirala na Izletniško kmetijo Stipič, kjer lahko kupimo sir, skuto in smetano, na pokriti terasi pa lahko tudi malicamo in popijemo kavico. Fotografiramo se pred spomenikom 34 žrtvam, ki so jih ustaši postrelili 14. in 15. septembra 1942, vas pa požgali.
Vračamo se po poti prihoda in veseli smo, ko vidimo, da nekatere jablane kljubujejo mrazu.
Iz megle se nam pokaže na desni naselje Brlog, pred nami pa kot ogrlica zidanice na Bočju. Tudi te bo treba kdaj obiskati.
Ker smo kavo na Planini popili stoje, si jo sede ob mizi privoščimo v Gostilni Pečnik ("na gnoju"). Marsikdo misli, da lokal spada k Brestanici, v resnici pa spada v naselje Gunte. Zagledamo se pa tudi v češnjo pri parkirišču, ki cveti v dveh barvah.
Če tudi dež je, al' sneg al' toča - nič zato: mi sonce v sebi nosimo.
Zapisala
Romana Ivačič
12.04.2021 | Romana Ivačič, 13.04.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Nas sedem od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica ob osmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) z upanjem, da bo naš brezstični športni dogodek (pohod) potekal brez dežja.
Z dvema avtomobiloma smo hitro na Bregu, kjer nas Vlasta že čaka s tremi vrstami dezinfekcij in kavo, mi pa jih z lončnico voščimo za rojstni dan. Njena hčerka Damjana prispeva še dobro voljo, kot se sama izrazi, je pa ta tudi v trdi obliki različnih dobrih peciv.
Zapeljemo se še do Izletniške kmetije Krajnc Pavlič na Okroglicah in tam parkiramo. Markacije nas usmerijo na levo v hrib, pot se ves čas dviga, hodimo pa mimo nekaj lepo obnovljenih hiš. Sadno drevje je v cvetju, ki ga je marsikje osmodila slana. Zapustimo markirano pot in zavijemo na desno proti domačiji Ivandič.
Ne ustrašimo se napisa o hudem biku na paši in res ga še ni videti. Odpirajo se nam razgledi proti Radežu, Lovrencu in proti Lisci.
Okrog spomenika šestim padlim partizanom je naloženega veliko gradbenega materiala, tu je tudi nekaj delovnih strojev. Pot nadaljujemo po zgornji cesti, potem pa se priključimo k tisti za na Lovrenc.
Lovrenc sameva, tudi napovedane delovne akcije za popravilo varovalne ograje ni. Zaradi slabe vremenske napovedi so jo verjetno odpovedali. Veseli smo prvega cveta encijana, ki je že odprt, veliko popkov pa obeta čez nekaj časa še lepši pogled. Vlasta nam ponudi pijačo, obisk dokumentiramo s fotografiranjem, potem pa se odpravimo v dolino.
Začne rositi in prav pridejo prevozi z avtomobili in gostoljubna streha Vlaste in Vikija, ki s hčerko pripravita pravo pojedino. Oko pa se spočije na raznovrstnem pomladanskem cvetju.
Dež se ni držal napovedi, vendar smo se nahodili in nadihali svežega zraka. Cvetje pa mi dobrodošlico želi tudi pred našim blokom.
Zapisala
Romana Ivačič
29.03.2021 | Romana Ivačič, 01.04.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Devet se nas zbere od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) izjemoma ob sedmih. Da je to po stari uri že ob šestih, nas ne moti preveč: imamo kombi in naš cilj je na Gorenjskem. Skrbi pa nas, kje bomo lahko popili kavo, zato se ustavimo že v Trebnjem in uživamo ob krepčilnem napitku.
Na avtocesti proti Ljubljani ni pretirane gneče, pa tudi proti Gorenjski ne. Fotograf Vinko nekaj kritizira vidljivost, pa se nam kažejo Kamniške in Julijske, potem še Karavanke. Pri Radovljici nas pozdravi Avsenikova harmonika, mi pa kar naprej na Bled. Ta izgleda nekam čudno, ker je le tu in tam kakšen domačin, turistov pa tudi ni videti.
Zavijemo v Zako in tam parkiramo. Že od tu se nam odpira lep pogled na jezero z otočkom, zadaj na strmini grad, okvir pa oblikujejo s snegom pokrite gore. Dobrih sto metrov od parkirišča nas prijazni kažipoti usmerijo proti Mali in Veliki Osojnici ter Ojstrici. Pot je široka, ponekod kamnita, ob njej pa dremajo jetrniki. Desno navzgor v strmino, v pomoč je tudi jeklenica, že gledamo v dolino velik kamp, na vrhu Ojstrice (611 metrov nadmorske višine) pa se nam odpre eden najlepših pogledov na Blejsko jezero. Dolgo je 2120 m in široko 1380 m, ima površino 1,45 kvadratnih kilometrov, najgloblja točka pa je v globini 30 m. Kar ne moremo se nagledati teh lepot, ki jih poljublja sonce, tudi predor železniške proge Jesenice - Nova Gorica odkrijemo, fotografski aparati pa imajo tudi veliko dela.
Spustimo se spet do križišča poti in krenemo proti Osojnicam. Nasmihajo se nam telohi, tu in tam kakšen grmiček navadnega volčina. Ne zmenimo se za odcep na Veliko Osojnico, raje sledimo oznakom za Malo Osojnico s 691 metri višine. Najprej se ustavimo pri klopci, od koder kukamo proti vasi Kupljenik pod Babjim zobom, na desni pa se nam kaže Bohinjska Bela. Še večje lepote pa čakajo na nas malo naprej, ko spet vidimo pod sabo Bled z okolico kot iz letala. Lepšega kraja za malico si ne bi mogli izbrati. Slavica in Tone nas opremita z dvojnimi kozarci, ki so označeni z imeni, da ne bi česa pomešali, poskrbita pa tudi, da ne ostanejo prazni.
Lahko bi se vračali po bolj strmi poti s stopnicami, pa se odločimo, da gremo po bolj zložni poti, ki jo že poznamo. Med tem so se jetrniki že zbudili in v nas upirajo svoje modre oči.
K jezeru se spustimo malo bolj desno in uživamo po leseni stezi in lepih pogledih. Pri parkirišču ugotovimo, da je bila odveč bojazen glede kave. Odprt je kiosk in prijazna dekleta jo vneto kuhajo, Mimi pa pravi, da časti, ker je treba zapraviti del njene, na novo izračunane, pokojnine. Lahko verjamete, da se zraven prileže še Slavičin jabolčni zavitek. Pridružita se nam še Vinko in Vlasta, ki sta se odločila za pot okrog jezera.
S kombijem se zapeljemo mimo Železniške postaje Bled Jezero na Blejski grad, ki se dviga na 130 metrov visoki skali nad jezerom. V sami stavbi z bogato zgodovino in muzeju smo že bili, zato se nam ne da plačevati vstopnino samo zaradi razgleda, zaradi tega uživamo na točkah ob gradu. Da ne bi preveč obnemogli, nam še Mimi postreže s slastnim zavitkom.
V sončnem popoldnevu smo mimogrede doma z lepim občutkom, da smo se naužili naravnih lepot v prijetni družbi.
Zapisala
Romana Ivačič
22.03.2021 | Romana Ivačič, 25.03.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Sončno jutro in ob osmih zjutraj nas sedem od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Hiter dogovor in že brzimo v dveh avtomobilih proti Radečam. Parkiramo pred lokalom Caffe Galeria, takoj izkoristimo njihovo teraso za sončenje ob kavici.
Ob Savi se napotimo po Učni poti Savus, se oziramo nazaj na mesto in hribe vse do Gor, ob poti pa nas pozdravlja cvetje. Občudujemo park s starimi drevesi, pri Graščini Mali dvor pa nas zanima tudi precej zaščitena zgradba Prevzgojnega doma. V Wikipediji lahko preberemo:
Prevzgojni dom Radeče je edini prevzgojni dom v Sloveniji. V njem so zaprti mladoletniki in mladoletnice, ki jim je bil izrečen vzgojni ukrep oddaje v prevzgojni dom. Prevzgojni dom ima kapaciteto 68 obsojencev. Prestajanje ukrepa traja od 1 do 3 leta.
Mi pa lepo naprej ob Savi, skozi kukalo gledamo proti Brunku in občudujemo lepo urejena počivališča in informativne table. V bližini Ribiškega doma nas že malo skrbi, če bomo videli kakšno nutrijo, ko ena majhna le priplava in se pogosti z našimi priboljški. Popoldne jih je baje več, nekateri pa pravijo, da so jih veliko tudi postrelili, ker so se preveč razmnožile, uničujejo bregove Save in ogrožajo domače vrste živali. Nutrije ali bobrovke nekateri zamenjujejo s pižmovkami, ki pa se manjše in imajo bočno sploščen rep, nutrije pa okroglega, pa še značilne oranžne sekalce imajo nutrije. Obe živali izvirata iz Amerike in so jih v Evropo prinesli. Nutrije so zaradi kožuha v Ameriki skoraj iztrebili, zato so jih začeli gojiti na farmah. Tudi pri nas so jih ali jih še, nekaj pa jih je verjetno pobegnilo ali so jih izpustili. Zdaj postajajo že invazivna vrsta z 2 - 3 zarodi na leto, zarod pa pomeni 4 do 5 mladičev. Sicer pa so simpatične živali z lepim kožuhom, rjave, včasih črne ali sive barve. Dolge so lahko 40 do 60 centimetrov, rep pa še dodatnih 30 do 45 centimetrov. Njihova teža je med petimi in devetimi kilogrami, na dan pa rabijo za četrtino svoje teže hrane. So rastlinojede glodavke in ob Savi se pasejo na travi, v slast jim gre zelenjava, jabolka, bananini olupki, pa tudi starega kruha se ne branijo. Seveda je vprašanje, če jih je pametno hraniti.
Pri ribniku Bajer naletimo na dva ribiča, nutrij pa ni videti. Pot nadaljujemo do smetišča, pod njim pa je preko lovilca odpadkov na Savi lep pogled preko reke na Loko pri Zidanem Mostu.
Sprehodimo se okrog ribnika in se povzpnemo v gozd nad njim. Velika drevesa, obrasla z bršljanom, pritegnejo naš pogled, preizkusiti pa je treba tudi veliko mrežo za ležanje. To je res prostor za uživanje z razglednim stolpom in udobnimi klopmi, na katerih si privoščimo počitek ter malico. Sicer pa je okolica ribnika prava učilnicana na prostem z informacijskimi tablami in preizkusom o vrstah rib.
Vračamo se spet ob Savi in ugotavljamo, da je tu poleg nas še veliko drugih sprehajalcev. Tudi v Gostišču Flosar je veliko gostov: nočemo povečevati gneče in jo mahnemo kar na parkirišče k avtomobiloma. Malo nas hladi veter, ampak Mimi nas pogosti s prigrizkom, potem pa je današnji program izpolnjen. Kratko - a sladko!
Zapisala
Romana Ivačič
16.03.2021 | Rok Petančič, 10.03.2021 | Društvene zadeve | Vabila
V A B I L O
Spoštovani članice in člani PD Lisca Sevnica,
epidemija virusa Covid-19 nam je korenito spremenila življenja in tudi društveno delovanje. Že leto dni nam onemogoča ali omejuje izvajanje številnih društvenih dejavnosti, med katerimi je tudi izvedba t.i. občnega zbora oz. zbora članov, ki vsako leto poteka v mesecu marcu.
Zato smo se v upravnem odboru društva odločili, da Zbor članov izvedemo na dva načina.
V skladu s Sklepom upravnega odbora PD Lisca Sevnica z dne 2. 3. 2021 in
s 23. členom Pravil PD Lisca Sevnica sklicujem redni letni volilni
Zbor članov
Planinskega društva Lisca Sevnica,
ki bo potekal korespondenčno
v torek, 16. marca 2021, od 16.00 do 20.00
v Planinskem zavetišču pod Svetim Rokom.
Člani delovnega predsedstva:
Mojmir Rupar, Luka Žveglič, Nastja Holc
Zapisnikar: Darinka Avguštin
Verifikacijska komisija:
Ana Zidar Prah, Janko Avguštin, Ljubo Motore
Overitelj zapisnika: Jože Lekše
Prisotno bo predlagano delovno predsedstvo, vas pa prosimo, da upoštevate vse ukrepe in vstopate v prostor posamično oz. v skladu z omejitvami.
Predlagane sklepe vam bomo predočili v pisni obliki. Vaše strinjanje s sklepi boste pisno sporočili v tabeli.
Vsem prejemnikom priznanj bodo v tem času tudi podeljena priznanja, in sicer naziv častni vodnik PZS naslednjim prejemnikom: Alenka Brezovnik, Jože Prah, Anton Prah, Janko Sotošek. Podeljene bodo tudi pohvale, bronasta, srebrna in zlata priznanja. Iskrene čestitke vsem!
Kot je to običajno boste lahko hkrati PORAVNALI TUDI ČLANARINO.
Gradivo za Zbor članov je objavljeno pod vabilom.
Na zboru članov bomo zaradi odstopa predsednika društva v skladu z našimi pravili izvedli tudi volitve organov društva. Predlog kandidatur bo objavljen pri gradivu za Zbor članov.
Vsi zainteresirani člani vabljeni h kandidaturam in sodelovanju!
Predloge kandidatur lahko pošljete na e-pošto: pdlisca@siol.net, več informacij pa dobite
pri tajnici društva Darinki Avguštin na tel. 041 481 697.
Tiste, ki v Zavetišče ne boste uspeli priti oz. ste bolj vešči spletnega pregledovanja, ste povabljeni, da za predlagane sklepe in kandidature glasujete na spletu. Spodaj je objavljena povezava do spletnega obrazca, ki bo dostopen od vključno 16. marca 2021 do vključno 17. marca 2021.
Spletni obrazec: https://www.1ka.si/a/332181
Rezultati glasovanja o sklepih in kandidaturah bodo objavljeni na spletni strani www.pd-lisca.si dne 19. marca 2021.
Vljudno vabljeni!
UO PD Lisca Sevnica
Za: Rok Petančič, predsednik UO
Gradivo za Zbor članov 2021:
Dnevni red Zbora članov PD Lisca Sevnica - 16. 3. 2021
Poročila:
Vsebinsko in finančno poročilo za leto 2019
Poročilo Nadzornega odbora PD Lisca Sevnica za leto 2019
Vsebinsko poročilo za leto 2020
Finančno poročilo za leto 2020
Poročilo Nadzornega odbora PD Lisca Sevnica za leto 2020
Program:
Program dela PD Lisca Sevnica za leto 2021
Kandidature za volitve članov organov PD Lisca Sevnica:
Kandidatna lista za Zbor članov PD Lisca Sevnica 2021 - 2025
Predstavitev kandidata za predsednika PD Lisca Sevnica - Peter Požun
15.03.2021 | Romana Ivačič, 16.03.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Lepo sončno jutro, ampak presneto mrzlo, saj so Lisca in Kum, pa tudi nižji hribi beli. Ob osmih se nas na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) zbere pet od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica.
Odpeljemo se proti Studencu, ustavimo se pa v zaselku Novo, ki sicer spada pod Ponikve pri Studencu. Med hišami se spuščamo in na desni že vidimo Studenec, pod nami pa je lepa dolina in v bližini vrtače s ponikanjem vode (zato Ponikve). Skozi gozd pridemo do večje skupine hiš, med njimi veliko skladišče na prostem in pod streho ter čudno veliko zgradbo. Tu je odcep ceste za Hudo Brezje, ampak najprej je treba do križa in malo više zaradi lepega razgleda proti severu. Cesta se spušča, spet kukamo proti Studencu, potem pa dvigne skozi gozd v zaselek Cerovec, ki spada pod Hudo Brezje. Okolice hiš so lepo urejene, cvetijo narcise, krokusi, rese, marelice ..... Kmalu smo pri Metelkovih, ki so že prava tovarna hrane. Na križišču se spustimo desno navzdol in ugotovimo, kakšen lep pogled je nazaj.
Skozi gozd se spustimo v globel in občudujemo cvetove pasjega zoba ob poti. Prečkamo potoček in pridemo na poseko, ki je kot nalašč za počitek in malico. Zdaj pa se dvigamo proti Studencu: pod njim venec vinogradov, na desni pa lepi razgledi. Prepoznavamo Krajna Brda, cerkvi svete Neže in na Grački gori, Podvrh, hribe zadaj. Pridemo do šole z vrtcem, kjer nas pozdravi veseli vrišč otrok. Pozvonimo pri prijatelju Borisu, ki nas prijazno pozdravi in pogosti z odličnim orehovcem. Še do cerkve se dvignemo, raziščemo malo pokopališče, odkrivamo znane pokojne, predvsem pa spet uživamo v razgledih vse do Lisce. Gostilna Janc ima prijetno urejen balkon, na katerem si privoščimo kavo in klepet.
Pot nadaljujemo skozi naselje in se vračamo proti izhodišču. Vmes se nam odpre še pogled na Kamniške,
potem pa zaključimo krog. Skoraj devet kilometrov smo prehodili in uživali vsako minuto pohoda. ENO LEPO DOPOLDNE!
Zapisala
Romana Ivačič
Fotogalerija Vinka Šeška.
08.03.2021 | Romana Ivačič, 10.03.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica se danes zbira od pol devetih do devetih v Kraljevi zidanici na Otavniku (Bojnik). V žarkem soncu se kaže praznična miza: različni priboljški v trdi in tekoči obliki, zraven pa marjetice v lončkih in pisani tulipani za ženske, za moške - mučenike kaktusi značilnih oblik (med trnjem je cvetje!), vsem pa Vinko Šeško doda še lične voščilnice.
Devet nas je, vendar se nas na pohod odpravi šest, trije pečejo burek in se sprehajajo po okolici. Mi pa najprej opazujemo, kako nastaja na strmini nova trasa za vinograd, potem pa se spustimo skozi gozd. Stara vina - lepo pobočje z vinogradi, le od kod tako ime? Spuščamo se po Zagraški gori, Gabrniku in z Goriške gore očudujemo razgled nazaj. Smo pri hiši, kjer se je rodila naša Mimi, pod nami pa leži v dolini naselje Goriška Gora. Ustavimo se še pred dolino pri gostoljubni hiši, kjer nas čakajo žgana pijača, čaj, zavitek, potem pa še kava. Gospodar pa ženske obdari z narcisami.
Treba je naprej! Ne, trije gredo po isti poti nazaj, trije pa se spustimo v dolino in obiščemo še Zagraški log. Ta vedno znova preseneča z meandri potoka in lepo urejenim muzejem na prostem. V gozdu pa neverjetno veliko pasjega zoba.
Ko se obrnemo spet v hrib, nas najprej pozdravijo prave gredice podlesnih vetrnic, mi pa kar po brezpotju ob potoku in skozi gozd do ceste. Strmina Starih vin se postavi pred nami skoraj navpično, ampak počasi jo premagamo in po lepi gozdni poti se vračamo na izhodišče, kjer se nam za dobrodošlico najprej pokažejo trobentice.
Seveda se prileže ričet, pa hrustljavo zapečeni burek, da tekočih dobrot niti ne omenjam: različne vrste vina, kava ..... Uživamo na soncu, klepetamo, načrtujemo, kako se bomo organizirali v bodoče.
OH, TI NAŠI ČUDOVITI PONEDELJKI!
01.03.2021 | Romana Ivačič, 02.03.2021 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica me počaka na našem tradicionalnem zbirališču - parkirišče pri rondoju v Šmarju, da odtelovadim naših 1000 gibov jutranje vadbe in se šele ob pol devetih namesto ob osmih odpravimo na pot. Kar neverjetno je, da nismo skupaj hodili že od sredine oktobra. Tokrat nas je šest in z dvema avtomobiloma se zapeljemo skozi Krško in malo pred Kostanjevico zavijemo na desno v Krakovski gozd.
Naš prvi postanek je pred Bivakom Lovske družine Veliki Podlog, kjer nekaj načrtujejo, saj je v bližini veliko materiala. Iščemo orlovo gnezdo, pa ga ne najdemo, za daljše raziskovanje gozda nismo dovolj dobro obuti, ker so tla namočena.
Zapeljemo se k potoku Senuša, parkiramo in se napotimo na travnik iskat pomladno cvetje. Povsod je dovolj žafrana, razveseli nas modrina morske čebulice, pa Dacijski pljučnik, prav ob vodi pa nas pozdravita tudi dva cvetova močvirskega tulipana ali logarice. Na travniku cvetov še ni. Sonce pa nas prav prijetno greje.
Pot pod noge in smer pragozd. Do njega nas vodi res ravna cesta, ob kateri se vrstijo odsevi dreves v vodi, ki jih krasijo posamezni šopi pomladanskega velikega zvončka - kronic.
Pri informativni tabli počivamo in malicamo, res nam je že pošteno krulilo v želodcih.
Od daleč se nam je zdelo, da je med drevjem nekam veliko bele barve. Gremo malo naprej in ostrmimo: prave poljane kronic, toliko jih na enem mestu še nihće od nas ni videl. Občudovanja in fotografiranja ni ne konca ne kraja.
Poslovimo se od teh lepot in se vračamo po tisti ravni cesti, na koncu pa zagledamo policijski kombi. Ob prihodu smo tudi srečali policijski avto, sprašujemo se, koga lovijo, nas gotovo ne.
Preživeli smo lepo dopoldne, se razgibali, nadihali svežega zraka - napolnili baterije za prihodnje dni.
Zapisala: Romana Ivačič
19.02.2021 | Ljubo Motore, 19.02.2021 | Planinske poti | Obvestila
V februarski številki Planinskega vestnika predstavlja Andrej Stritar, urednik digitalnega katastra planinskih poti pri PZS, spletno aplikacijo "maPZ". To je najnovejši in vedno aktualen uradni zemljevid planinskih poti pri PZS. Aplikacija je namenjena vsem, ki jih zanima naša narava, naše gore. Uporabna je tako na namiznih računalnikih, kot na tablicah in mobilnih telefonih.
Toplo jo priporočam vsem, ki ste vešči uporabe tovrstnih sodobnih naprav. Predlagam, da se z njo dobro seznanite najprej na namiznih računalnikih, potem pa si jo na mobilnih nastavite za čas, ko boste v naravi.
Več o njej pa v priloženem članku Andreja Stritarja.
Ljubo Motore
10.02.2021 | Ljubo Motore, 10.02.2021 | Planinske poti | Obvestila
Planinsko društvo Bohor senovo je v letošnjem letu uredilo in markiralo novo planinsko pot. Poteka iz Šentvida pri Planini do gozdarske koče Netopir (Fledermaus) v Bohorju, kjer se priključi na markirano pot, ki pride iz smeri Stare žage in poteka mimo Škofovega križa do koče na Bohorju (ali pa na Veliki Javornik). Ko sem bil v začetku februarja 2021 na Šentvidu, pot še ni bila opremljena s smernimi in informacijskimi tablami. Očitno pa se bo tudi to kmalu zgodilo.
Nova pot je že objavljena na digitalnem katastru markiranih planinskih poti na naslednji spletni povezavi:
https://mapzs.projekti.si/home/trails
Srečno vsem na tej prelepi novi gozdni poti.
Ljubo Motore, 10. 2. 2021
12.10.2020 | Romana Ivačič, 12.10.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Nas šest od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica na običajnem zbirališču - parkirišče pri krožišču v Šmarju, ob običajni osmi uri. Kar takoj sklep: glede na razmere se ne bomo vozili niti z avtomobili, niti z vlaki: odhajali bomo na take cilje, ki jih lahko dosežemo peš iz Sevnice.
Danes je na vrsti Ledina. Med hišami proti Zajčji gori, potem pa moški del po markirani poti navkreber skozi gozd, ženski pa lepo počasi po cesti: v tempu, primernem za klepet (se opravičujem: izmenjavo informacij in izkušenj). Pod nami se v meglicah kaže Boštanj, megle je dovolj tudi v dolini ob Sevnični, Lisca pa ima rahlo belo oblačilo.
Odločimo se za daljšo pot naprej po Ledini, se ustavimo pri kužnem znamenju, tožimo, da ni nobenih gob, še neužitnih in strupenih ne.
In, glej ga jurčka ob poti, ki ima v bližini še brata, da nas postavita na laž.
Z grebena se odpirajo pogledi proti Podgorju in Vinko mi pokaže zanimiv motiv cerkve v okviru vej.
Zdaj pa se že obračamo navzdol in občudujemo megle v drugih dolinah.
Ob poti nas razveseljujejo bogato obložene jablane, tudi kostanja je precej, barve listja so vse bolj jesenske..
Srečamo nekaj prijateljev, tudi tiste s Facebook-a, vneto pa nas pri vsaki hiši pozdravljajo tudi psi. Voda teče po vsakem jarku in zarezi: zadnje čase se je nabralo precej moče.
Na ovinku pripravno ležijo hlodi in nam nudijo možnost za malico, potem pa se spustimo v dolino Save.
Ta je tako velika, da Hidroelektrarna Boštanj spušča vodo preko vseh petih polj, potem pa se ta vrtinči, suka odpadke in se zadeva v breg. Na moje presenečenje so brežine lepo počiščene in nisem opazila ambrozije.
Naužili smo se svežega zraka, se razgibali in nekaj storili za svoje zdravje. Vsaj upamo tako.
Podrobnosti v spletnem dnevniku.
05.10.2020 | Romana Ivačič, 07.10.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Pet se nas od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca z avtom odpravi v Tržišče, trije pa se nam pridružijo kasneje. Parkiramo pred Gostiščem Majcen, ki je ob ponedeljkih zaprto, zato se peš odpravimo proti lokalu v mlinu. Vmes lahko občudujemo lepo urejeno okolje, kar je v Tržišču že kar pravilo.
V prijetnem klepetu spijemo kavice in druga osvežila, potem pa krenemo po cesti proti Vrhku. Še vedno rahlo dežuje, kar pa nas ne moti preveč. Po polju, potem pa v hrib po gozdu in mimogrede smo pri hiši, kjer nas pozdravita gostoljubna Mimi in Rade. Nazdravimo z "mekano bosansko rakijo", potem pa se krepčamo z modro frankinjo in belim vinom - že letošnjim. Gostiteljica nam postreže s slastnim golažem, h kateremu se prileže domač kruh, za posladek pa se mastimo s sirnico (sirovo pito), ki ji rečemo kar sirov burek, čeprav je za nekatere pravi burek samo tisti z mesom. Klepetamo in obujamo spomine tako dolgo, da zunaj posije sonce in nas zvabi izpod strehe.
Foto: Vinko Šeško.
Še posnetek za spomin in poslovimo se. Prisrčna hvala, Mimi in Rade!
Ljubo nas na povratku zapelje skozi Goveji Dol in Hinjce ter preko Križišča spet v dolino Mirne in znano cesto. Vedno je zanimivo spoznati kaj novega.
22.09.2020 | Romana Ivačič, 23.09.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
V Zavetišču pod svetim Rokom se ob enih zbiramo vandrovci in vandrovke na zaključku tabora v Slatni. Enajst se nas odloči, da gremo najprej po Ovnovi poti. Plohica je malo prej osvežila ozračje in je tudi popoldne prav prijetno hoditi.
Najprej pa se s tremi avtomobili zapeljemo po dolini Sevnične in pri Vrtnariji Šturbej zavijemo na levo proti Podgorici. Nekaj ovinkov v hrib in že smo pri domačiji Zalezina, ki spada uradno pod Orešje nad Sevnico, neuradno pa je tu Orehovec. Pozdravi nas gospodar Vinko, ki je dobro pripravljen za Ovnovo pot: poleg obilice znanja ima s sabo tudi mačeto za bolj fizična opravila - čiščenje poti. Poleg razlage o prastarih kulturah, katerih ostanki so na tej poti, izvemo še veliko o ljudeh tega področja in o naravnih značilnostih.
Kar hitro v hrib na Točko Oven z močnimi pozitivnimi in negativnimi energijami, ki jih tudi izmerimo. Dokaz za negativne energije so suhi hrasti brez vrhov in skrivenčena bukev. Vinko Zalezina nam razloži svoje sodelovanje s patrom Gržanom in Semirjem Osmanagićem (Bosanske piramide), oba sta potrdila njegova odkritja.
Pot proti naselju Jelovec so lepo razširili, domačija na začetku poti še vedno žalostno propada in se zarašča, novi lastnik domačije Senica pa je na mestu njihove zidanice zgradil prijetno hišico in lepo ureja okolico. Sama hiša, kjer je zraslo enajst sinov družine Senica, je le ruševina, hiša, v kateri je mladost preživljala Darinka Avguštin, bo mogoče dočakala boljše čase, ker je ozemlje kupil sosed. Od tu potekajo ostanki pradavnega zida z neverjetnim oddajanjem energije vse do doline Sevnične. Zeleno okno opozarja na posebnost tega področja. Vzpenjamo se ob njem in ne čutimo kakšne utrujenosti, tudi nihalo kaže pozitivno energijo.
Pogledujemo proti cerkvi svete Marije Rožnovenske v Velikem Podgorju, potem pa postojimo med praprotjo na koti 495, kjer je moralo biti nekdaj zelo pomembno mesto, strmi bregovi kažejo celo na možno piramido.
Zdaj pa naprej proti zaselku Orehovec, kjer je včasih živelo preko 40 ljudi, zdaj pa le še nekaj stalnih in občasnih. Zaenkrat tu ni videti veliko možnosti za razvoj, že na naslednjem hribu v Velikem Podgorju pa je drugače: mladi so ostali, nekateri se vračajo in gradijo nove hiše. Na križišču Vinko Zalezina obudi spomin na svojo družino, ki izhaja od tod in na 22. december 1944, ko je v vas vdrla velika divizija Nemcev, ustašev in domobrancev. Domačini so na različne načine skušali obvarovati domove, da jih ne bi požgali: kazali so slike sinov v nemški vojski, se sklicevali na nemške sorodnike. Uspeli so, žrtev pa je postal Vinkov še ne 16 let stari bratranec, ki ga je ubil roparski ustaš. Še dolgo je na tistem kraju trava posebno lepo zelenela.
Večina se odpravi še naprej na plato Revanšce, kjer postavitev kamnov kaže na pomembno mesto. Mogoče je bilo tu svetišče, gotovo pa je bilo mnogo kasneje (v 5. ali 6. stoletju) gradišče. Tu naj bi bilo pozno antično, zgodnje krščansko svetišče - ajdovska naselbina, večje kot Ajdovski gradec, s katerim so bili povezani s svetlobnimi signali. Pod tem platojem je še več platojev z zidovi in obrambnimi jarki. Svetišče je bilo tu še veliko veliko pred ajdovskim. Štiri pohodnice se odločimo za počitek pod orehom in pogovor o možnosti preživetja v teh krajih.
Po travnikih in gozdu se spustimo navzdol ob velikih megalitnih kamnih. Nemogoče je, da bi take pravilne oblike izoblikovala narava, davne civilizacije pa so morale biti na zelo visoki ravni razvitosti za tako delo.
Na pašniku zmotimo kozice, Vinko pa nam razlaga o okrog 40 metrov visoki piramidalni strukturi pod nami. Ob potoku se v grmovju skrivata zapuščena hiša in mlin Zimškovih. Tu poteka tektonska prelomnica z močnim negativnim sevanjem. Pri ljudeh in živalih so se pojavljale različne mutacije in bolezni.
Še skozi gozd po skoraj ravni poti in mimo priseljenca iz Turčije in navzdol proti domačiji Zalezina. Tu nas prijazno pogostijo s pijačo in pecivom, razprave o pradavnih civilizacijah in dokazih zanje pa še kar tečejo.
V Zavetišču pod svetim Rokom se nam pridruži še nekaj vandrovcev in vandrovk, z žara zadiši po mesnih dobrotah, ki jim dodajamo še zelenjavo, kruh, pečen kostanj in sadje, zalivamo pa vse skupaj z dobro kapljico.
Za projekcijo spominov Vinka Šeška na tabor v Slatni se preselimo v notranje prostore, kjer se še malo posladkamo in delamo načrte za drugo leto.
Napovedani dež nam je popoldne prizanesel, zato pa nas zvečer pošteno zmoči.
Fotogalerija Vinka Šeška.
Podrobnosti v spletnem dnevniku.
21.09.2020 | Romana Ivačič, 22.09.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica, pet nas je, danes namerava z vlakom ob 8.20 do Libne. Vlak ima 14 minut zamude, zato si privoščimo še kavo, z nakupom vozovnic pa ni problema, ker imamo vsi zastonjske karte. Sprevodnika prosimo, naj malo popazi, da se bomo na Libni vsi izkrcali, ker nam gre malo počasneje po tistih nerodnih stopnicah starih vagonov.
Železniška postaja Libna, ki sicer stoji v naselju Spodnji Stari Grad z mnogimi novimi hišami, že dolgo ni "naseljena". Gremo malo naprej in smo v naselju Stari Grad, ki ima tudi cerkev svetega Miklavža, katere začetki segajo v leto 1627. Tu je bil včasih stari tok Save in leta 1828 ali 1829 so se ljudje, ki so bili pri maši, komaj rešili pred naraslo vodo, kljub temu, da je sveti Miklavž med drugim tudi zaščitnik pred nevarnostjo vode. V bližini opazimo tudi Kraljevsko dvorano Jehovovih prič, na desni strani pa na rahli vzpetini približno sto metrov stran cerkev Matere Božje v Dolenji vasi pri Krškem. Prvotno stavbo so zgradili leta 1627 in kot cerkev svetega Miklavža spominja na kugo. V naselje je tudi trgovina Kmečke zadruge Sevnica.
Prečkamo cesto in se napotimo med hišami, potem pa v hrib na zgornji plato, kjer je baje v nekem gospodarskem poslopju še del zidov nekdanjega starega gradu. To nam potrdijo tudi domačini, ki nam prijazno ponudijo prijetno hladne in sladke fige z drevesa. Pri drugih, lepo urejenih hišah, ni videti nikogar: odrasli so v službah, otroci pa v šoli, pozdravljajo nas le psi.
Asfaltirana cesta preide v gozdno pot, ki nas vodi skoraj po ravnem in dolgo časa lahko uživamo med skrivenčenimi hrasti, bukvami, praprotjo ... gozda Črna Mlaka. Levo in desno se cepijo mnoge poti, veliko je kolesarskih, tudi z umetno napravljenimi ovirami, mi pa se držimo glavne. Ko zavijemo na levo, nas premoti zgornja pot pod daljnovodom, a kmalu ugotovimo, da moramo po spodnji. Tu se znajdemo med pravo mrežo jarkov, ki se vijejo po nekem sistemu, na določenih mestih so nekdanja skopana utrjena mesta. To so strelski jarki iz druge svetovne vojne, ki so jih ujetniki in domačini morali kopati za Nemce, da so se ti vkopali in nadzirali področje daleč naokoli. Seveda takrat to območje ni bilo tako poraslo z gozdom.
Ko pridemo iz gozda med vinograde, se nam odpre pogled na Vrbino, Savo - "Brežiško morje", pa tudi velike pokrite površine - nasade jagod in zelenjave, nuklearne elektrarne iz leta 1981 pa tudi ni mogoče zgrešiti, že zaradi dima ne. Pod nami so med vinogradi in travniki posamezne hiše, prijazno pa nas vabijo tudi na klopco, da si odpočijemo in uživamo v razgledu. Malo se okrepimo, klepetamo in sončimo.
Ko nadaljujemo pot, se nam na severni strani pokažeta dve cerkvi in po dolgem ugotavljanju ugotovimo, da je leva na Kremenu (Bučerca), desna pa na Zdolah. Pred končnim vzponom se še malo spustimo, potem pa zakorakamo mimo lovskega doma do cerkve svete Marjete. To je najstarejša cerkev v župniji Videm (1580), sicer pa je bil ta kraj obljuden že v prazgodovini (700 - 400 pred našim štetjem), o čemer pričajo najdene gomile. Gledamo proti tovarni Krka, trgovskemu središču Qlandija, gradu in vinski kleti v Leskovcu, cerkvi svete Jožefe na Trški gori, kamnolomu v Guntah, Sremiču (Grmadi) in Kremenu (Bučerci). Ugotavljamo, da je Krško z okoli sedem tisoć prebivalci res nekaj posebnega: Župnija Videm spada v Škofijo Celje, Župnija Krško pa pod škofijo Novo mesto. Sicer pa je skrajni čas za počitek in malico pri prijaznih omizjih.
Spustimo se v gozd, za nekaj časa stopimo iz gozda med vinograde, potem pa se spet spuščamo po gozdu vse do cerkve svetega Mihaela v Krškem (Videm). Tam vidimo zanimiv znak za Pešbus - zbirno mesto za šolarje, da peš v spremstvu odraslega odidejo v šolo.
V lokalu Lokal imamo dovolj časa za pivo in klepet. Prehodili smo nekaj več kot devet kilometrov, na poti pa smo bili s postanki vred tri ure in dvajset minut. Na Železniški postajo Krško iščemo senco in se ob stojiščih koles za izposojo sprašujemo, kdaj bo kaj takega tudi v Sevnici.
Preživeli smo nekaj lepih uric v naravi in prijetni družbi!
15.09.2020 | Romana Ivačič, 16.09.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica ta teden izjemoma hodi v torek. Zbor osmih udeležencev in udeleženk ob sedmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica), s kombijem po cesti ob Sevnični in preko Planine pri Sevnici do Šentjurja. Tu smo pa že potrebni kave, ki jo najdemo v lokalu z zanimivo urejenimi stranišči.
Potem pa kar naprej: na avtocesto, po njej do izvoza Murska Sobota, potem pa malo počasneje do razpotegnjenega kraja Ižakovci (okrog 800 prebivalcev), kjer ni težko najti Otoka ljubezni na Muri. Parkiramo in se odpravimo proti reki, ki nas preseneti s hitrim tokom, pa tudi umazano barvo. Najprej se fotografiramo pri moderno oblikovanem srcu, tudi prostor za obešanje ključavnic je blizu, potem pa odpravimo mimo plavajočega mlina in broda. V viru si lahko preberemo:
Še pred nekaj desetletji je na Muri delovalo preko 40 plavajočih mlinov, ki so energijo za mletje pridobivali iz reke in jo preko vodnih koles prenašali na mlevne dele mlina. Mlin v Ižakovcih je bil zgrajen leta 1999 po izvirnih načrtih, ostalih po enem od nekdanjih mlinov na Muri. Mlin je v celoti iz lesa. Skupaj z velikim mlinskim kolesom stoji na dveh čolnih (kumpih). V prostorih mlina je posebna soba za mlinarja, ki v mlinu melje ajdovo, pšenično, rženo, pirino in koruzno moko.
Brod v Ižakovcih in brod v Melincih sta dva od skupno štirih brodov, ki še vozijo po reki Muri v Sloveniji. Brod sestavljata dva plitva čolna (kumpa), povezana s povezovalno in nosilno ploščadjo, na kateri je brodnikova utica. Ploščad z ograjo je pripeta na jekleno medobrežno vrv, po kateri teče škripec z obesno vrvjo. Brod se preko reke pomika s pomočjo rečnega toka.
Sprehodimo se ob reki, opazujemo vrtince v vodi, se pogovorimo z ribičem, potem pa zavijemo globje v gozd, v katerem prevladujejo topoli, nekateri res debeli. Pri lovski preži zavijemo nazaj, si ogledamo predstavitev Büjraštva, Tkalsko delavnico, svojo stojnico pa ima tudi izdelovalka drobnih lončarskig izdelkov. Za evro in pol se popeljemo na prleško stran Mure, sprehodimo po stezi in ujamemo nekaj motivov na drugi strani reke. Voznina velja tudi za povratek in nam ni treba plavati.
Med drevjem je veliko prijetnih objektov za posedanje in piknike, zato se tu okrepčamo z malico. Potem pa se preko Mosta na Otok ljubezni vrnemo na parkirišče.
Zdaj pa proti severu: Beltinci, Gančani, Bogojina, Filovci, Strehovci in Dobrovnik. Tu zavijemo do kompleksa Bukovniškega jezera, ki nudi več plačljivih parkirišč, tudi za avtodome, prijetne lokale, možnost ribolova, počitka in sprehodov, kampiranja, piknikov in športnih aktivnosti. Uredili so tudi Pustolovski park in Pravljični park, vse izgleda veliko bolje kot pred leti. Najprej se okrepčamo s kavo, potem pa sprehodimo po poti proti Strehovskim goricam, med hojo pa si lahko spočijemo oči na pravih preprogah zimzelena (žingerca) med drevesi.
Klopotci v vinogradih so že pripravljeni, nekaj trt pa je bolj žalostnih, mogoče so to tiste za ekološko pridelavo grozdja brez škropljenja. Druge obetajo zdrav in obilen pridelek. Nekatere zidanice in hiše so lepo obnovljene v lokalnem stilu, najbolj nam je všeč Vinotoč Urisk.
Pred povratkom k jezeru se ustavimo še pri kapelici svetega Vida in umijemo pri Vidovem izviru, ne vzamemo pa si časa za 26 energetskih točk, ki naj bi z blagodejnim in zdravilnim sevanjem ponujale sprostitev in obnovo vitalnih energij.
Bukovniško jezero je umetno jezero veliko 4,5 hektarov, ki je nastalo z zajezitvijo potoka Bukovnica. Jezero nudi domovanje mnogim ribam, zlasti krapom, amurjem, tolstobikom, smučem, linjem in drugim; gozdovi okrog njega pa številnim živalim. Sprehodimo se okrog njega, nismo pa navdušeni nad barvo vode, verjetno pa krapi v njej uživajo.
Če smo že v Dobrovniku, bi bilo škoda, da ne obiščemo podjetja Ocean Orchids z 10 letno zgodovino, kjer je zaposlenih 40 ljudi, z vzgojo 2 milijona orhidej letno pa so vodilni v tem delu Evrope. Od mojega zadnjega obiska pred leti so povečali in polepšali prodajne prostore, Tropski vrt je tudi dvakrat večji, posedeti in osvežiti se je mogoče v Tropskem baru, otroci pa imajo dovolj igral, da jim ob obisku ni dolgčas. Za ogled Tropskega parka pobirajo pet evrov vstopnine, dva evra pa ti odštejejo, če v trgovini kaj kupiš. Tudi cene za orhideje niso pretirano visoke. V senci se nam prileže hladna pijača, prevladuje pivo.
V okolici kraja Beltinci zavijemo na avtocesto in po poti prihoda srečno prispemo nazaj v Sevnico.
Res zanimiv in prijeten dan!
Podrobnosti v spletnem dnevniku.
09.09.2020 | Tone Šeško, 09.06.2020 | Izleti in planinske ture | Vabila
Vabimo vas na napotepanje povrhovih Balkana. Več si preberete na tej povezavi.
08.09.2020 | Romana Ivačič, 07.10.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Danes smo se zbrali pri rondoju in se odločili, da se odpeljemo v Radece. Napotili smo se po nasipu ob desnem bregu reke Save in prišli do Ribiškega doma, kjer smo imeli krajši postanek.
Da se ne bi vračali po isti poti, smo pot nadaljevali še nekoliko naprej in prišli do novo urejenega bajerja na Hotemežu. Vse je kazalo na to, da v njem ni življenja, a obeti so vzpodbudni in upamo, da bomo ob enem od kasnejših obiskov v njem lahko opazovali tudi ribice. Ker okolica bajerja še ni v popolnosti urejena, smo morali v nadaljevanju poti premagati tudi nekaj ovir, a bilo je zanimivo in prispeli smo do graščine Dvor, okoli katerega je urejen lep park, samo poslopje pa ima tudi bogato zgodovino, vendar pa je v delu Dvora sedaj urejen Prevzgojni dom Radeče. Skozi park z mogočnimi drevesi smo pot nadaljevali proti Radečam, kamor smo se po treh urah vrnili zadovoljni in polni novih vtisov.
Zapisala: Slavica Kralj
22.08.2020 | Romana Ivačič, 06.09.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Proti koncu avgusta je čas za Slatno z vandrovci in vandrovkami pod organizacijsko taktirko Vinka Šeška v okviru Planinskega društva Lisca Sevnica. Tudi letos je tako, celo kombi imamo in prizadevnega šoferja Zmaga, nekateri pa se prevažajo s svojimi vozili. Ob sedmih zjutraj je na parkirišču pri krožišču v Šmarju treba skrbno zložiti stvari v kombi, ker jih res ni malo. Šest nas je v kombiju, po poti vkrcamo še Janeza, poberemo nepogrešljivo Milko, pri Mariji v Marija Gradcu pa je že prvi postanek, da dobimo še deveto vandrovko, ki velikodušno časti s kavo. Tako: kompletni smo, pridobili smo tudi čudovite vonjave zavitka, ki odslej varno potuje z nami. Zdaj pa veselo proti Gorenjski. Lep dan je in mimogrede smo v Ratečah, potem pa po delno razriti gozdni cesti v Slatno, nekdanjo obmejno vojaško postojanko, ki jo ima naše planinsko društvo v najemu. Sredi gozdov, malo stran od ponorelega sveta, vendar dovolj blizu civilizacije in dobro izhodišče za sprehode in planinske pohode.
Namestimo se v eno izmed velikih sob, kjer ima vsak dve do tri postelje, v sosednji veliki sobi pa spi skupina nekje s Ptuja. Bogato malicamo, potem pa naj bi šli na Malo Ponco (1925 metrov). Popoldne, ko je že vroče, s polnim želodcem - nič mi ne diši, ampak vseeno krenem s skupino. Kmalu me mine, čeprav gozdna cesta ni naporna in se počasi dviga. Odločim se za povratek, ko pa srečam še dve sotrudnici, se z njima vračam k vrhu planiške velikanke. S spoštovanjem zremo v globino pod sabo in opazujemo mlade, ki se spuščajo v dolino po zip-linu. Tu je še ena udeleženka, ki ji ni bilo do dolgega pohoda in skupaj se vračamo v naš začasni dom.
Milka se takoj izkaže z ukusno juho, po kateri se zelo prileže Marijin zavitek. Malo še klepetamo, sestavimo dežurstvo v kuhinji in se počasi odpravljamo spat. Navajamo se na temno spalnico, v kateri vedno stopiš na mesto, ki škriplje, ko se ponoči kam nujno odpraviš; kjer se obvezno na tem pohodu zaletiš v eno ali dve postelji in v kateri vedno kdo začne glasno dihati (smrčati), ko se ti trudiš zaspati.
Zbudim se med prvimi in odtihotapim v kopalnico, tudi drugi so kmalu za mano. Potem pa se zgodi značilno vandrovsko jutro: kljub določeni uri za zajtrk je zajtrk ob tej uri že končan.
Sonce obseva Ponce, ko brzimo proti Italiji, skozi Trbiž (Tarvisio), potem pa v smeri Ovčje vasi (Valbruna) do planine Zajzera (Saisera). Tu stoji na parkirišču veliko avtodomov, v katerih ljudje še spijo spanje pravičnega. Mimo kapelice in zapore za gozdno cesto, ki jo očitno popravljajo, se napotimo v hrib. Pot, ki je občasno mokra in spolzka, se kar hitro dviguje in nekaj se nas odloči, da bomo napredovali počasneje kot glavnina. Kukamo navzdol, kjer šumi voda preko slapa in nekaj jezov, pogledujemo za gobami in se dvignemo z okoli tisoč metrov nadmorske višine na parkirišču na 1389 pri koči Refugio Grego. Uradno ena ura, naša skupina je uživala nekaj več časa. Odprejo se nam krasni razgledi od severne stene Montaža, preko Viša, Kamnitega lovca do Višarij. Pri koči je živahno, malo se okrepčamo, spustimo hitrejše proti Poldašnji špici (Jof di Miezegnot - 2087 metrov), me pa se sprehodimo samo še do sedla Rudni vrh (Sella di Somdogna). Do sem pripelje asfaltirana cesta s severne strani, v pobočju pa je nekaj poslopij in na travnikih velika čreda ovac. Pri mizi si privoščimo malico, potem pa posvetimo še nekaj minut spominu na prvo svetovno vojno pri spomeniku.
Vračamo se po poti prihoda, na sredini pa se odločimo za gozdno cesto, da se izognemo spolzki stezi. Cesta je sicer zaradi del zaprta, vendar je nedelja in delavcev ni. Ob parkirišču so lepo urejena omizja in nas 5žensk.com počiva in uživa.
Po povratku slastna večerja, klepet, karte ...
Vreme je bolj kislo, mi pa zgodnji pri zajtrku. Če tudi dež je, al' snega, al' toča: nič zato! Mi sonce v sebi nosimo. Odločimo se za krajšo turo: najprej se zapeljemo v Krajnsko Goro, uživamo ob kavicah, potem pa parkiramo v Gozdu Martuljku. Kar takoj na pot mimo tabel z opisi znamenitosti in ostankov kope. Prijetno je hoditi ob žuboreči vodi, čeprav kmalu dobivamo vodo tudi iz zraka. Odpiramo dežnike, natikamo anorake in kapuce ter napredujemo mimo pravega naselja možicev iz kamenja, potem pa po stopnicah, da lepo vidimo spodnji slap.
Nekateri zagotavljamo, da do zgornjega pa ne gremo, potem pa kar vztrajamo v strmini in pridemo tudi pod njega. No, najbolj vztrajni čisto do njega. O obeh slapovih v viru lahko preberemo:
Pod Špikom boste našli dva slapova - bisera slovenskega alpskega sveta. Še posebej spektakularen je Zgornji Martuljkov slap, ki se spušča v treh stopnjah prek 110 m navpične stene. Pot do njega je sicer dokaj lahka, pot v bližino slapa pa je primerna le za dobro opremljene gornike! Zatem potok nadaljuje pot preko planine Jasenje in kot Spodnji Martuljkov slap pade čez 50 m visoko steno v 400 m dolgo in ozko, v apnenec izoblikovano sotesko - Martuljkovo sotesko.
Na povratku se malo okrepčamo, potem pa nas zvabi povabilo v Brunarico pri Ingotu. Brv preko suhe struge malo čudno zgleda, ampak, ko se topi sneg ... Smo že pri kapelici in obeležju, potem pa mimo petih združenih lip k Ingotu. Iz pikčastih lončkov zadiši bezgov čaj, nekaterim prija telečja obara, drugim jabolčni zavitek, tretjim kislo mleko ... Na poti nazaj v Gozd Martuljek tudi drobne dežne kapljice ponehajo in nadaljuje se lep dan.
V Slatni se sprehajamo po okolici, nekateri nabirajo gobe, pojemo okusen obrok, igramo karte ...
Danes gremo spet preko meje v Italijo: mimo Trbiža (Tarvisio) in Rabeljskega jezera (Lago del Predil), skozi naselje V Žlebeh (Sella Nevea) proti Montaževi visoki planoti (Altopiano del Montasio) do Planine Pecol. Takoj občutimo, da smo na višini nekaj nad 1500 metrov, saj bi se prilegle rokavice, v topla oblačila pa se tako že zavijamo. Pred nami se boči Montaž, na drugi strani Kaninsko pogorje. Glavnina se odloči za vzpon na Špik Hude police (Cima di Terrrossa - 2420 metrov), nekateri pa gremo malo po svoje. Z Jožico se vzpenjava za glavnino precej visoko, vendar v svojem tempu z veliko razgledovanja in uživanja ob cvetju. Poleg nekaj še vedno cvetočega rododendrona najdeva tudi veliko planik, zvončnic in drugega cvetja. Ozračje je res čisto in gore kot umite.
Zabavava se ob opozorilnih žvižgih svizcev, ko pa se ustaviva, jih lahko opazujeva pri izkazovanju nežnosti in sončenju. Ob tem tudi malicava, potem po kreneva kar po brezpotju proti sirarni. Ob tem šele odkrijeva, koliko lukenj imajo tu svizci: naenkrat eden zažvižga tako blizu, da se skoraj sesedeva od presenečenja. Pastirji zganjajo veliko čredo više na pašo, medve pa si pri sirarni privoščiva kapučino in že drugo malico iz nahrbtnika. Obiskovalcev je veliko, nekateri se samo sprehajajo, drugi se odpravljajo kam više - tudi na Montaž. Ta ima nekaj časa oblačni klobuk, ki pa se počasi trga. Prijetno toplo je, ko na prepolnem parkirišču počakava še na ostale. Jožica in Ivo si ne moreta kaj, da ne bi pogledala za gobami.
V Slatni se podpremo z narezkom, preveč pa ne smemo pojesti, saj nas Lojze časti s pečenimi rebrcami, ki jim Milka doda mlince in solato. Slavljencu namenimo pravi koncert s priročnimi inštrumenti, glavna pa je Milka z igranjem na glavnik. Voščimo tudi s pesmijo po melodiji Moj fantič je prijezdil:
Lojze se pa heca, da leto več ima, pa kakorkol' pogledaš, se nič mu ne pozna.
Zdravja, sreče tebi zdaj vsak od nas želi in, da še večkrat skupaj veseli bi bili.
Še en krasen dan je za nami.
Navsezgodaj nekaj lepo diši: saj vsako jutro zadiši po kavi, ampak danes je še nekaj drugega. Za zajtrk imamo jajčka z mlinci: izdatno, pa saj bo tudi dan naporen.
Spet se zapeljemo preko meje, pred Trbižem (Tarvisio) zavijemo proti Rablju (Cave del Predil), potem pa pri Rabeljskem jezeru (Lago del Predil) proti prelazu Predel (Predil). Ob spustu proti naselju Strmec in naprej proti Logu pod Mangartom še nekaj urejajo na cesti in nekajkrat se moramo ustaviti pred semaforji. Zavijemo v Lepeno, se peljemo do konca doline in parkiramo pred Domom v Lepeni, ki mene spominja na vojaško postojanko, kar je včasih tudi bila. Dve uri nam obetajo do Planinskega doma pri Krnskih jezerih, še dodatne pol ure pa do Krnskega jezera. Ta hitri se odpravijo naprej, ostali počasi napredujemo za njimi. Saj pot tehnično ni zahtevna: vije se sem ter tja po gozdu in se počasi dviga, ponekod je prav široka, včasih pa se srednje veliko kamenje nekam čudno mota pod nogami. Tu in tam nas pozdravljajo ciklame, nekaj je tudi preobjed. Občasno se odpre pogled v dolino, prečkamo pa tudi traso tovorne žičnice. Od njene zgornje postaje se pot zravna, ob njej je zanimiv merilnik snega, kmalu pa smo pri odcepu za Babo in Planinski dom.
Ostali se odločijo, da gredo direktno do Krnskega jezera, meni pa glede energije že "lučka sveti" in zavijem proti Domu. Tu je še nekaj naših vandrovcev in vandrovk: malicamo, pijemo kavo, potem pa se odpravimo mimo hlevov proti jezeru, ki leži na višini skoraj 1400 metrov. Veliko je slabih šest hektarov, dolgo 380 metrov, največja širina: 150 metrov, njegova največja globina pa je 16 ali 18 metrov. Tu živi okrog 40 vrst rastlin in 24 vrst živali, življenje pa je ogroženo zaradi kopalcev in umetno naseljeni rib. In zakaj pogosto piše "Krnska jezera"? Ker je v bližini še Dupeljsko jezero in na drugi strani Krna jezero v Lužnici.
Med kravami ob poti je letos tudi prisrčen osliček, pot pa nam krasijo košate preobjede. Krn se zavija v oblake, na poti pa še vedno sije sonce. Meni se ne da vzpenjati do Vinkove koče, zato uživam pri balvanih na koncu jezera, spet malicam, odkrivam cvetje in zelenje ter se zabavam ob pogovorih družin in parov, ki prihajajo mimo. Ko se ostali vrnejo (nekateri celo s Krna - 2244 metrov), se vračamo po poti prihoda, vmes pa še osvežimo pri Domu.
Navzdol je treba še bolj paziti na korak, čeprav je pot v glavnem suha.
V Bovcu se oglasimo v trgovini, potem pa se spet vračamo preko Predela. V Slatni pa večerja, na hitro nekaj rund kart in spanje.
Četrtek, 27. 8. 2020
Kar nekako smo se razvadili, da gremo preko meje v Italijo tudi, če je cilj pohoda v Sloveniji. Tudi tokrat je tako: spet mimo Trbiža (Tarvisio), skozi Rabelj (Cave del Predil), ki obstaja že od 14. stoletja, znan pa je bil po rudniku svinca in cinka, ki so ga zaprli leta 1991. Ljudje se izseljujejo, so pa obnovili nekaj starih stanovanjskih hiš in postavili novo cerkev. Kraj je tudi izhodišče mnogih pohodniških poti.
Gore se kopajo v jutranjem soncu in ogledujejo v Rabeljskem jezeru (Lago del Predil), za katerega Wikipedia navaja:
Rabeljsko jezero je ledeniškega izvora in se je izoblikovalo v morenski kotanji. Leži na višini 959 m, dolgo je okoli 1400 m, široko do 400 m, največja globina pa je 35 m. Površina jezera je 50 hektarov, ki pa se zaradi nanosov proda, ki ga donašajo hudourniki, naglo zmanjšuje.
Ustavimo se za fotografiranje, potem pa vozimo naprej proti prelazu Predel (Predil) na nadmorski višini 1156 metrov. Pred mejnim prehodom (niti tu, niti v Ratečah nobene kontrole) stojijo še v Italiji na desni strani ostanki trdnjave, na slovenski strani pa je ostankov utrjenih objektov več in v Wikipediji lahko preberemo:
Preko prelaza je že v času Rimljanov (od tretjega stoletja pred našim štetjem) in v srednjem veku potekala pomembna trgovska pot. Tu naj bi v šestem stoletju Langobardi vdrli v Italijo. Kilometer pred prelazom Predel stoji ob cesti Trdnjava Predel, ki so jo Avstrijci začeli graditi leta 1808, v naslednjem letu pa je odigrala pomembno vlogo pri obrambi prodiranja Napoleonovih čet na ozemlje današnje Slovenije. Trdnjava je v ruševinah, ob njej pa je spomenik iz obdelanega kamna z litoželeznim likom umirajočega leva. Spomenik je bil postavljen v spomin na tridnevno bitko maja 1809 med Napoleonovimi vojaki in avstrijskimi branilci (Slunjski graničarski polk), ki so se pod vodstvom stotnika Johanna Hermanna von Hermannsdorfa borili do konca. Francozi so trdnjavo osvojili in požgali, redke preživele avstrijske vojake pa zajeli. Vojaki, ki so v boju padli, so pokopani v skupni grobnici ob trdnjavi pod cesto. Leta 1848 so po naročilu cesarja Ferdinanda I. ob cesti postavili spomenik v obliki piramide, tri leta kasneje pa je bila predenj nameščena še plastika leva, ki leži na dinamitu.
Skozi Log pod Mangartom se zapeljemo v Bovec in kar iz vozila ogledujemo mogočni Svinjak, Kaninsko pogorje, zanimiva pa so tudi krožišča z lesenimi skulpturami. Panoramska cesta nas vodi do Kobarida, kjer zavijemo na desno v smeri mejnega prehoda Robič in Breginja. Najprej dolgi drevoredi ob cesti, potem pa manjši zaselki in končno Breginj z okrog 180 prebivalci, ki ga najbolj poznamo po tem, da ga je v maju in septembru 1976 več potresnih sunkov skoraj popolnoma uničilo. Ostali sta samo hiše štirih družin s skupnim dvoriščem, pa župnišče in cerkev. Zgradili so 79 novih montažnih hiš, okrog cerkve pa je tudi nekaj novih zidanih.
Domačinko sprašujemo, kako daleč se lahko peljemo pod Breginjski stol in zagotovi nam, da do cerkve svete Marjete. Na nekaterih mestih pa je ta gozdna cesta zdelana in kombi kar težko napreduje, še teže pa osebni avto za nami. Potem naletimo še na tovornjak, ki na cesti nalaga les, vendar se umakne, delavci pa zagotovijo, da sta do parkirišča pod cerkvijo samo še dva ovinka. Seveda: levi in desni! V resnici pa jih je več. Na koncu je cesta tako razrita, da osebni avtomobil parkira niže, prazni kombi pa zmore do res lepega ravnega in travnatega parkirišča. Nad nami je cerkev svete Marjete ob dveh zanimivih skalah, na katerih so pravi vrtički ciklam. Cerkev so zgradili že leta 1572, po legendi naj bi se sem zatekla Marjeta pred zmajem. Potres jo je zelo poškodoval, prizadevni krajani pa so jo uspeli leta 1980 obnoviti.
Pot vodi navkreber: malo še po gozdu, potem pa sem in tja po grebenu med travniki. Ostali se vzpnejo na vrh (1673 metrov), z Milko pa uživava po svoje: hodiva počasneje, malo se okrepčava, klepetava, uživava v razgledih, fotografirava ... Med travo je zlasti veliko košutnika (rumenega svišča ali encijana), ki ga uporabljajo tudi za izdelavo znane pijače, nikakor pa ne tistega modrega Clusijevega, ki je na sliki na steklenicah. Počasi se odpraviva navzdol, pri cerkvi malicava in počakava ostale.
V Breginju se ustavimo predvsem zaradi pijače, ampak najprej gremo po odpustke v cerkev svetega Nikolaja, ki so jo zgradili v neoromanskem slogu v drugi polovici 19. stoletja. Zaradi lege in trdne gradnje je zdržala v potresu. Ima zanimiv poslikan strop, zvonik pa stoji ločeno od zgradbe cerkve. Pijačo pa najdemo pri prijaznem mladem paru v Ščirnovem ogradu. To je skupek poslopij nekdanjih štirih družin, ki so jih obnovili in predstavljajo ljudsko arhitekturo 19. stoletja beneško - slovenskega stavbarstva. Prijetno je posedeti na dvorišču in gasiti žejo s standardnim pivom ali pa s posebnimi znamkami, recimo Komunajzerjem: Broz, Tito, Jovanka - Jovankino pivo je najmočnejše. Zanimiv je tudi cenik za pijače in prigrizke, na katerem marsikaj piše po breginjsko: Kar je boljše, je boljše; je rekel tisti, ki je slanino cvrl na maslu. Nimamo časa, da bi čakali na vodiča, zapeljemo pa se nad vas, da jo lahko poslikamo v celoti.
Potem proti reki Nadiži, ki izvira pod dolgim pogorjem Breginjskega stola, je nekaj časa tudi mejna reka z Italijo, potem pa odteče v Beneško Slovenijo. Parkiramo, se sprehodimo do mosta, potem pa naprej v Robidišče, ki je najzahodnejše naselje v Sloveniji. Niso ga še popolnoma obnovili po potresu, na hišah pa so obešene slike iz nekdanjih dni. V njem menda živi samo še devet ljudi, se pa zelo trudijo s ponudbo za turiste, predvsem kolesarje, ki so jim pripravili celo javno pralnico za kolesa. Ponujajo domačo hrano, prenočišča, odprta je galerija s predmeti kraja, pokažejo črno kuhinjo ... Od tu, čisto na meji z Italijo, se odpirajo tudi pogledi na Breginjski Stol in Mužce - verigo, ki sega naprej v Italijo.
Vrnemo se v dolino Nadiže in občudujemo njen tok pod Napoleonovim mostom, ki naj bi ga Napoleonove čete prečkale leta 1797, ko so prodirale iz Benečije na Koroško, zgrajen pa je bil že v rimskih časih. Spet nas obdajata lepota in vonj ciklam, z mosta pa opazujemo številne obiskovalce in obiskovalke, ki se sončijo ob prelepi smaragdno zeleni vodi, nekaj jih tudi plava in dela konkurenco ribam, posebno pogumni pa skačejo s skal v globoki tolmun. Ob reki je še več kopališč in nekaj kampov in upam, da to pomeni preživetje za prebivalce v tem odmaknjenem delu Slovenije.
Skozi Kobarid in Bovec se vračamo domov, vmes pa na kratka ustavimo v Logu pod Mangartom pri vhodu v predor Štoln. Pred njim je razstava z natančnimi podatki o kraju in zgodovini Rabeljskega rudnika. Wikipedia navaja:
Štoln (italijansko Galleria di Bretto) je 4844 m dolg rov pod Kolovratom (1454 m), Predelskimi glavami (1618 m) in prelazom Predel, ki povezuje Log pod Mangartom z italijanskim Rabljem (Cave del Predil). Zgrajen je bil v letih 1899–1905 za odvodnjavanje rudnika svinca in cinka v Rablju ter za strateške namene. Širok je 2,5 m, visok pa 2 m. Iz rova teče potok Roja, saj rudnik Rabelj, kljub zaprtju leta 1991, še vedno odvodnjavajo. Danes potok ni več onesnažen, do leta 1991 pa je predstavljal močan vir onesnaževanja Posočja in z njim Soče s težkimi kovinami, predvsem s svincem, pa tudi s cementnim mlekom. V času 1. svetovne vojne je v rovu vozila ozkotirna električna železnica, ki je služila prevozu tovora in ljudi na soško fronto. Ocenjuje se, da je bilo preko Štolna med 1. svetovno vojno prepeljanih skoraj pol milijona ljudi in 240.000 ton hrane, orožja in drugega tovora. Služil je tudi prevozu slovenskih rudarjev v rabeljski rudnik do okoli leta 1974, do uvedbe avtobusnega prevoza preko prelaza Predel. V predoru je bila tudi mejna kontrola med nekdanjo Jugoslavijo in Italijo. Leta 2005, ob 100-letnici izgradnje, so prvih nekaj metrov rova na slovenski strani uredili in obnovili kapelico svete Barbare, zavetnice rudarjev. V načrtu je tudi sanacija celotnega rova za turistične namene, za kar naj bi pridobili tudi evropska sredstva.
Ko pridemo naslednjič, upamo, da se bomo lahko sprehodili po rovu.
Po večerji se zberemo pri tabornem ognju in veselo zapojemo, da dostojno zaključimo naše bivanje v Slatni.
Petek, 28. 8. 2020
Danes nam ni treba tako zgodaj vstati, ampak vseeno je zjutraj živahno: zajtrk, pakiranje, čiščenje prostorov. Skupaj se nas je v tem tednu zvrstilo 25 in dva obiskovalca za nekaj ur, naenkrat pa nas je bilo največ 20. V prijetni družbi smo preživeli lepe dni, za kar se lahko zahvalimo organizatorju Vinku, mastechefici v kuhinji Milki, neumornemu šoferju Zmagu in vsem, ki so materialno in duhovno doprinesli svoj delež.
Poslavljamo se in preko Celja brzimo v Laško, kjer se Marija spet izkaže s kavo, potem se poslovimo od Milke v Rimskih Toplicah, ostali pa - domov v Sevnico.
Na svidenje v Slatni drugo leto!
14.07.2020 | Darinka Avguštin, 03.02.2020 | Izleti in planinske ture | Vabila
VABLJENI NA POHODNI TABOR PIRINEJI OD 14.-21. JULIJA 2020- PODROBNOSTI V PRIPONKI. DODATNE INFORMACIJE NA TELEFONSKO ŠTEVILKO 041 481 697.
29.06.2020 | Romana Ivačič, 30.06.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ob pol sedmih nas je osem od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Bolj zgodaj, da se izognemo vročini. Z dvema avtomobiloma se zapeljemo na Bojnik (Otavnik), kjer imamo pri Slavici in Tonetu res pravo zavetišče. Takoj je na mizi razkužilo, zadišijo hruške, prismejijo se še sočne češnje, obvezna kava in zraven dve vrsti zavitka. Začetek dneva za bogove, sicer pa nas gostita kralj in kraljica (Kralj!).
Počasi se odpravimo peš po ravnem nad vinogradi, potem pa navzdol skozi gozd do drugega pobočja z vinogradi in zidanicami: Stara Vina. Vidimo vse do Gorjancev, pod nami pa je Klenovik s cerkvijo svetega Tomaža, malo za njo pa je že Šmarjeta. Slavica trdi, da se cerkev v njej včasih manj videla.
Med vinogradi se spustimo v dolino in po gozdu z lepimi navadnim kresničevjem do Zagraškega loga. V viru na spletu lahko preberemo:
Obsega del poraščenega pobočja z avtohtonimi drevesi in grmovnicami ter doline goriškega potoka. Na travniku v dolini se nahaja skupina tradicionalnih kmečkih stavb, s katerimi upravlja Turistično društvo Zagrad. Etnološki park za vasjo Zagrad v dolini Goriškega potoka sestavljajo vaški studenec s periščem, napajalnim koritom, 300 let stara Rangusova hiša, Prijateljeva domačija in naravoslovna pot. V parku je tudi Zagraški izvir in geološki steber. Območje ponuja veliko zanimivosti, saj v njem najdemo številne prvine neokrnjene narave, od ohranjenih kamenin do različnih drevesnih in živalskih vrst. Slikovitost pokrajine bogatijo izviri, potok in mlaka, v kameninah pa se skrivajo številni ostanki nekdanjega življenja. Največ je lupin in odtisov školjk ter polžev. V njem so se ohranili bela murva, črn trn, glog, češmin, trdoleska in druge grmovnice. Prava redkost je že domala izumrla drevesna vrsta – brst. V parku je rastišče raznovrstnih praproti, srčne moči, tavžentrože in drugih. Na mokriščih v parku se je izoblikovalo idealno življenjsko okolje za polže.
Slikovito staro hišo iz prve polovice 19. stoletja so sem prestavili iz približno 10 km oddaljene vasi Stranja pri Škocjanu, zraven je še z leseno ograjo zaščiten vrt, nad njo kašča, na desni od hiše svinjak in v strmini čebelnjak. Načrtujejo pa še postavitev kozolca. Vse nam prijazno razloži Rok Petančič, višji svetovalec za projektno delo na Občini Škocjan, ki je prišel poskrbet, da rastline na vrtu ne bi trpele suše. Občina skrbi za osem hektarov veliko območje, na katerem je tudi Zeliščarski center JV Slovenije, v okviru katerega načrtujejo številne delavnice, predavanja ... Prijetni kotički ob potoku s slikovitimi lesenimi mostički, prireditveni prostor v gozdu, visoke grede z zelišči, sedež Centra v novem poslopju više v Zagradu, apartmaji za goste - vse to ponuja veliko možnosti kot okolje za oddih in izjemno učilnica v naravi. Domačinka si je ravno ob našem obisku prišla pogledat, kjer bo zvečer vodila vadbo pilatesa na prostem, ob tem pa je omenila še konje pri njihovi domačiji Polšak.
Notranjost hiše je velika: v vsaki od sob stoji velika peč s kar po dvema zapečkoma. Poleg ognjišč je še zanimiv zaboj pod streho za prekajanje mesa. Stene so zanimivo okrašene, pohištvo pa je skromno. S Kraljevim vinom nazdravimo novim projektom, potem pa se skozi gozd povzpnemo do visokih gred z zelišči. Nekaj jih prepoznamo, vseh pa ne, žal še niso označena. Po travniku se napotimo ob nasadu češenj do kozolca, v bližini katerega je veliko zanimivo oblikovanih kamnov.
Kraj Zagrad je lepo urejen, prvič ga kot vas omenjajo že leta 1074, ko so bili lastniki posestev Brižinski škofje. Zagrad je bil središče za 28 okoliških vasi. Mnoge omenja tudi Valvasor v svoji Slavi vojvodine Kranjske (na primer cerkev sv. Tomaža). Pri kapelici in Zeliščarskem centru JV Slovenije zavijemo na desno, malo navzdol, potem pa proti Zagraški gori z naseljem Zagraška Gora. In glej ga šmenta: dobrodošlico nam pa želijo na Zagradski gori, uradno pa je menda Zagraška.
Ko se dovolj dvignemo, se nam odpre pogled: Stara Vina je to spet in kmalu smo med zidanicami. Pri eni izmed njih naletimo na drugo "kraljico", ženo od brata Toneta Kralja, ki nam natoči hladnega rdečega in belega vina.
Še malo ovinka, po gozdu naravnost in navzgor in smo med vinogradi Bojnika (Otavnika). Do sedaj smo češnje več ali manj samo opazovali, tu pa nas premamijo slastni plodovi, čeprav so drobni, in si jih privoščimo za predjed.
Pošteno nam je vroče, ko pridemo spet na izhodišče. Na mizi se znajdejo dobrote za malico: hrenovke v testu, sveže kumarice, čebula, zavitek, dve vrsti vina - tudi tisto belo, za katero je dobil Tone zelo visoko oceno in diplomo. Že od prej pa vemo za Slavičini priznanji za obe vrsti vina. Na zdravje in prisrčna hvala gostiteljema!
Tako smo dostojno zaključili prvi del naših pohodov z lepimi spomini in iskrenim upanjem, da jeseni spet nadaljujemo z našim druženjem.
PODROBNOSTI V SPLETNEM DNEVNIKU.
Fotoreportaža: Ljubo Motore.
28.06.2020 | Tone Šeško, 09.06.2020 | Izleti in planinske ture | Vabila
Vabilo na planinski tabor Južni Velebit. Več na spodnji povezavi
21.06.2020 | Romana Ivačič, 27.06.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica se je izjemomo zbrala v nedeljo z namenom, da se udeleži prireditve ob prižigu kope (največje v Sloveniji) v Dolah pri Litiji. Z osebnimi vozili smo se odpeljali po dolini reke Sopote do gradiča Zavrh, imenovan Neudorf, kjer smo parkirali in se po rahlo vzpenjajoči se gozdni poti napotili proti Dolam.
Po dobri uri prijetne hoje smo prispeli do kmetije Medved, kjer smo zavili desno in že od dalec opazili v gozdu mogočno oglarsko kopo, v katero so domačini vložili kar 200 m3 lesa. Člani oglarskega društva so pripravili prijeten kulturni program, po prižigu kope pa so nas tudi bogato pogostili z dobrotami kmetije Medved.
Prijetno razpoloženi in z novimi vtisi današnjega dne smo se v poznih popoldanskih urah vrnili proti domu.
Besedilo: Slavica Kralj
15.06.2020 | Romana Ivačič, 16.06.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Dežuje. Že drugi ponedeljek. Ampak Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica se ne da: ob sedmih se nas devet zbere na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Prvotno smo mislili s kombijem kam dlje, zdaj pa se odločimo za krajši pohod.
Z dvema avtomobiloma se odpeljemo na Blanco, si po pravilih dezinficiramo roke, potem pa posedimo pri kavi in klepetu.
Sprehajalna pot ob Savi proti Rožnemu je prijetna, okrog veliko zelenja, polja polna koruze in zorečega ječmena. Od časa do časa nas zmoti kakšen vlak na bližnji progi, sicer pa je vse tiho. Na tih deževen dan ...
Nasproti cerkve svetega Kancijana opazimo zanimive kažipote z navedbo časa, tudi do Sevnice: dve uri in četrt obljubljajo.
Mi pa se sprehodimo samo še mimo Melanijenega kipa in pristana na Rožnem. Čudimo se velikemu prostoru za naveze, kjer pa životarita samo dve plovili, pa še to je eden od njiju napol potopljeni čoln.
Foto: Ljubo Motore.
Foto: Vinko Šeško.
Kar pod dežniki si malo namočimo tudi svoje notranjost, potem pa krenemo nazaj na Blanco. Opažamo, da v neugodnih razmerah uspevajo predvsem odporne rastlinske vrste,
med njimi tudi navadni glavinec, ki je razširjen po celi Sloveniji in je ena najpogostejših rastlin pri nas.
Počasna hoja nam omogoča prijeten klepet in obravnavo različnih tem, skupina se razpotegne na kakšnih sto metrov in več. Pri avtomobilih smo spet vsi skupaj: veseli, da smo se prezračili, razgibali, naklepetali in SE KLJUB DEŽJU LEPO IMELI.
08.06.2020 | Romana Ivačič, 09.06.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Nas osem ob osmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) - Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica. Z dvema avtomobiloma se odpeljemo na Breg, kjer nas čaka še Vlasta, da moža Vikija sploh ne omenjamo.
Ker je Vlasta aprila slavila okroglo obletnico, ji čestitamo in izročimo darilo, ona nas pa primerno razkuži z dovolj močnim alkoholom, ki ga poplaknemo z dišečo kavico. Sicer pa dežuje in ne misli kar tako prenehati. Nekaj pa moramo hoditi, tudi pod dežniki se da.
Odpeljemo se naprej do Turističnega centra Azaleja, Kranjc - Pavlič in tam parkiramo. Potem pa po cesti proti Gostišču Močivnik. Ob cesti nas pozdravlja cvetje, še bolj pa smo veseli zrelih češenj, ki nam mežikajo z dreves. Pa še tako lepo ohlajene so ... Megle se vlačijo po hribih in tudi Lisca se skriva v njih, mi pa mimo kapelice proti Podvinam. Na brežini med travo nas presenetijo polži: neverjetno veliko jih je in njihove hiške so kar umetniško obarvane. Imajo kakšen kongres? Ob hišah občudujemo lepo negovane trate in raznoliko cvetje, ki ga pa najdemo tudi izven vrtov.
Na Podvinah, ob vinogradu naših gostiteljev, spet ne moremo mimo češenj: najprej mimo divje, potem pa še dveh gojenih. Ne, dežnih kapljic pa nismo pretirano stepali z vej. Je res, da se potem posušijo ali so nas otroke samo hecali s tem? V kleti spet raznolika dezinfekcijska sredstva in klepet, kolikor nam je duša dala. Slavljenki izročimo še tradicionalni, med potjo nabrani šopek. Potem na mizi pa prava pojedina: korenčkova juha z mojstrsko narezanimi palačinkami, narezki - kolikor so ovali zdržali in še več, zelenjava, polnjeni kifeljčki, ocvirkovka (pa navadni kruh tudi), sladica v kozarčkih, raznovrstno drugo mehko pecivo ... Da je šlo laže po grlu, pa še dve vrsti vina, jabolčnik, sok ..., tudi kava ni manjkala. "Kaj bi o Vlasti? Ta pa kar časti." smo že enkrat rekli. PA VSE NAJBOLJŠE!
Končno se spet odpravimo proti Okroglicam: postojimo pod lipo, da se nadihamo vonjav, čaja pa nam ne servira. Pri več hišah opazimo bogate grme drobnocvetnih vrtnic nežne roza barve, potem pa ostrmimo, da so nekatere splezale kar visoko po drevesih. Avtomobili nas potrpežljivo čakajo in naše deževno dopoldne se končuje. Napravili smo si ga lepega.
05.06.2020 | Darinka Avguštin, 17.02.2020 | Izleti in planinske ture | Vabila
vabljeni na tridnevni planinski izlet na otoka ugljan in pašman od 5.-7.- junija 2020. prijave in informacije Darinka na tel.. 041 481 697
01.06.2020 | Romana Ivačič, 03.06.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Po dveh mesecih in pol se je naša Ponedeljkova skupina, sicer nekoliko okrnjena: brez Romane, Stanke in Ljubota, odločila, da danes odrinemo proti sosednji občini Škocjan in si ogledamo oglarsko kopo v vasi Zloganje.
Odpeljali smo se proti Telčam do Dolenjih Dol, kjer smo ob lepo urejeni okolici gasilskega doma parkirali vozila in pot peš nadaljevali po lepi gozdni poti proti Goriški gori. Po krajšem vzponu smo prispeli do lepo urejene kapelice, kjer smo zavili v desno in pot po gozdni poti nadaljevali proti Zloganju, kjer so pred tednom dni pridni vaščani, člani oglarske sekcije, prižgali letos že peto po vrsti in doslej največjo kopo v njihovi vasi.
V prelepem amfiteatru sredi gozda smo opazili veliko zemeljsko kupolo, iz katere se je prijetno kadilo, tam pa so nas tudi pričakali in prijazno sprejeli pridni vaščani. Seznanili so nas z aktivnostmi ob izdelavi kope, nato pa pogostili z odličnim golažem, pecivom, še prej pa tudi z izvrstno medico.
Dobro razpoloženi in tudi podkrepljeni smo se poslovili od prijaznih domačinov in se skozi gozd podali proti zaselku Segonje in naprej do izhodiščne točke v Dolenjih Dolah. Pohod nam bo ostal v lepem spominu in verjamem da ga bomo prihodnje leto ponovili.
Besedilo: Slavica Kralj.
Fotogalerija Vinka Šeška.
25.05.2020 | Romana Ivačič, 25.05.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica je bila na prisilnem "dopustu" od devetega marca. Vsak je hodil po svoje, skupinsko pa zaradi koronavirusa nismo upali. Danes zjutraj je bil poseben občutek malo pred osmo zjutraj spet oditi na zborno mesto na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica).
Vmes so me v Naselju heroja Maroka pozdravili še cvetovi tulipanovcev, ki pa že odcvitajo. Vseh devet se nas zbere in pozdravimo se bolj od daleč, ne pozabimo pa tudi na praznik (Dan mladosti): "Lepo je v naši domovini biti mlad" spremenimo v "Lepo je v naši domovini biti star in mlad po srcu".
S tremi avtomobili se odpeljemo pod sevniški grad in se napotimo proti Florjanski ulici - najdaljši ulici v Sevnici. Na levi vidimo njen del po grebenu, po katerem bomo hodili proti Škovcu, po nižjem na desni pa se bomo vračali. Kmalu se nam začnejo odpirati razgledi od Boštanja do cerkve svetega Roka, niže pa deli Drožanjske ulice. Če se ozremo nazaj, se nam grad že malo skriva, na desni pa vidimo vse do Podvrha. Na travnikih in pašnikih v strmini med Drožanjsko in Florjansko cveti neverjetno veliko grmov šipka.
Ko cesta zavije in se obrne spet proti jugu, mi še kar vztrajamo in hodimo po lepi gozdni poti. Spet na planem Vinko napravi skupinski posnetek, potem pa se tudi mi obrnemo. Mimo nekaj hiš, kmalu pa nas Vinko Govekar usmeri v gozd, po katerem spet uživamo v zelenju in mehki podlagi za hojo. Kar hitro se znajdemo med hišami dela Florjanske ulice, kjer je treba pozdraviti nekaj znank, potem pa nazaj na parkirišče pod gradom. Kar stoje si privoščimo malico in jo zalijemo z rdečo kapljico iz Šeškovega vinograda, potem pa še z belo iz Kraljevega.
Dobro smo okrepljeni za nadaljevanje programa: sprehod na grad, občudovanje cvetočih vrtnic in uživanje v razgledih.
V Tednu gozdov od 25. do 31. maja je na gradu odprta razstava Vinka Šeška pod naslovom Skrbno z gozdom. Avtor nam razloži, kako je od prvotnih stotih posnetkov z glasovanjem prisotnih na eni izmed Planinskih uric v Zavetišču pod svetim Rokom ostalo trideset fotografij, ki so razstavljene v atriju. Naslove so tudi predlagali prisotni na istem dogodku, na ličnih panojih pa je dovolj prostora za zapis misli obiskovalcev in obiskovalk. Vinko še poudari, da naj bi na pohode v naravo ne hodili samo ob razlagi strokovnjakov, doživljal naj bi jo vsak po svoje, na koncu pa bi lahko strnili vtise. Vsak posnetek te po svoje pritegne, vsi pa posebno "zaživijo" v tem delno odprtem prostoru.
Pohod je treba zaključiti s kavico, ovrednotenjem pohoda in načrti. Spustim se po precej zaraščeni stezi v stari del Sevnice, ostali pa se pripeljejo z avtomobili. V Kavarni Špica nas poleg okusne kave čakajo še zanimivi posnetki Jožeta Teraža, s katerim lahko tudi poklepetamo. Vse fotografije so mi všeč, še posebno pa nevihtno nebo in polje žita z makom.
Lep dan zaključim še s sprehodom po savskem nasipu, kjer ob železniški progi žari velika skupina makov, ob poti pa poleg starejših lip začenjajo cveteti tudi na novo posajene.
Še veliko bo možnosti za lepe sprehode po Sevnici!
15.05.2020 | Rok Petančič, 19.04.2020 | Splošno | Vabila
Meddruštveni odbor Planinskih društev Zasavja razpisuje:
NAGRADNI FOTO NATEČAJ
ZASAVSKA PLANINSKA POT IMA TRI OBRAZE
ROK ZA ODDAJO FOTOGRAFIJ IN NASLOV:
Začetek natečaja: 15.oktober 2019,
Žiriranje: 20. maja do 25. maja 2020. Fotografije pošljite po e-pošti ali po navadni pošti na digitalnem mediju z osebnimi podatki, imenom in priimkom, naslovom, telefonsko številko in
e-naslovom na: joze.prah@amis.net , mdo.zasavja@pzs.si , ali MDO Zasavje, Taborniška 14, 8290 Sevnica.
Vse se vrti okoli Zasavske planinske poti. Tako vam ne bo potrebno potovati na drugo stran sveta in navduševati žirijo s prelepo eksotiko, temveč bo dovolj že fotografija lepe pokrajine z bližnjega hriba Posavskega hribovja, utrinek ljudi, pohodnikov... z območja Zasavske planinske poti, ali »portret« planinke postojanke na Zasavski planinski poti.
Žirija bo vrednotila naslednje kriterije:
Razpisane so 3 kategorije (A, B, C) v katerih lahko fotografi sodelujete s svojimi fotografijami:
v starostni kategoriji do 15 let in od 15 let naprej (do 15 let še posebna nagrada).
RAZPISNI POGOJI FOTOGRAFIJ:
Sodelujete lahko vsi, »mali« in »veliki« umetniki - fotografi z vsega sveta, razen člani žirije in člani organizacijskega odbora natečaja. Na natečaju lahko vsakdo sodeluje z največ 15 fotografijami, ki jih porazdeli poljubno po kategorijah, vendar v vsaki kategoriji lahko sodeluje z največ 5 fotografijami.
Fotografije so lahko črno-bele ali barvne. Fotografije se pošlje v formatu JPG ali JPEG (v velikosti do 1MB in ločljivosti 1920x1080 in 72 dpi). Avtorji lahko pošljejo fotografije v manjši resoluciji, vendar morajo v primeru, da je njihova fotografija med nagrajenimi oz. izbranimi za razstavo, zagotoviti močnejšo velikost datoteke. Vsaka fotografija mora vsebovati priimek in ime avtorja, redno številko pod katero je fotografija navedena v prijavnici ter naslov fotografije. V prijavnici je potrebno poleg podatkov o samem avtorju (ime in priimek, naslov, el. naslov, telefon) vpisati tudi naziv fotografije in lokacijo, na kateri je fotografija posneta. Lahko se doda tudi kratek komentar. Posnetki niso časovno omenjeni. Obdelava fotografij z računalniškimi programi za delo s fotografijami je dovoljena v mejah, ko se s posegi ne vpliva na vsebino fotografije. V primeru, da so na oddanih fotografijah upodobljene osebe, ki jim na podlagi veljavnih predpisov pripadajo osebnostne ali kakršnekoli druge pravice, udeleženci natečaja zagotavljajo, da so pridobili ustrezna dovoljenja upodobljenih oseb za uporabo fotografij z njihovo podobo.
Z oddajo prijave in fotografij udeleženci natečaja na oddanih fotografijah na organizatorja MDO PD ZASAVJE prenesejo vse materialne avtorske pravice. Avtor s prenosom materialnih pravic na MDO Zasavje dovoljuje, da objavita delo brez predhodnega soglasja avtorja in brez nadomestila plačila avtorju. MDO Zasavje bo spoštoval moralne avtorske pravice udeležencev natečaja in v primeru javne priobčitve ali objave fotografij ustrezno navajal avtorje fotografij. Digitalnih medijev ne bomo vračali.
RAZSTAVA IN PODELITEV NAGRAD:
NAGRADE:
V finale bo žirija pod vodstvom Marjana Artnaka izbrala 30 fotografij, ki bodo predstavljene za javno predstavitev ob podelitvi nagrad. Žirija bo iz fotografij, ki bodo prišle v finale v posamezni kategoriji izbrala zmagovalno fotografijo kategorije in podelila tri nagradne bone v vrednosti 100 evrov. Obiskovalci prve javne predstavitve pa bodo izmed zmagovalnih fotografij posamezne kategorije izbrali fotografijo, ki bo prejela naziv Fotografija zasavske planinske poti za leto 2020 in vrednostni bon 300,00 evrov.
Predsednik MDO PD Zasavje:
Jože Prah
PRIJAVNICA na spletu:
https://www.pzs.si/mdo.php?pid=12
21.04.2020 | Rok Petančič, 07.03.2020 | Društvene zadeve | Obvestila
O B V E S T I L O
Spoštovani članice in člani PD Lisca Sevnica, dragi prijatelji in podporniki,
obveščamo vas, da je zaradi corona virusa in priporočil Ministrstva za zdravje in NUJZ
Zbor članov
Planinskega društva Lisca Sevnica,
ki je bil predviden v torek, 17. marca 2020, ob 17. uri
v Kulturni dvorani Sevnica.
prestavljen na čas, ko se bo končala epidemija.
O točnem datumu in uri zbora vas bomo obvestili.
Hvala za razumevanje in ostanite doma!
UO PD Lisca Sevnica
Za: Rok Petančič, predsednik UO
21.03.2020 | Rok Petančič, 07.03.2020 | Izleti in planinske ture | Vabila
Zaradi aktualne situacije glede KORONAVIRUSA je pohod seveda ODPOVEDAN!
Na pobudo PD Lisca Sevnica, Meddruštveni odbor planinskih društev Zasavja,
vabi na skupni pohod po ZASAVSKI PLANINSKI POTI, ki bo v soboto, 21. marca 2020.
Zborno mesto ob 8.00 na Železniški postaji ZIDANI MOST .
(Vozni red vlakov prihoda v Zidani Most: 07:13 Brežice, 7:22 Krško, 7:36 Sevnica; 6:48 Ljubljana, 7:21 Litija, 7:40 Trbovlje, 7:46 Hrastnik; 07:44 Celje, 7:52 Laško.
Odhod iz Zidanega Mosta ob 15.45 oz. po dogovoru)
Pozdravili in vodili nas bodo vodniki iz domačega planinskega društva, Planinskega društva Rimske Toplice in Planinskega društva Dol pri Hrastniku.
Pot je dolga okoli 4 ure in nas bo vodila od Zidanega Mosta, na Kopitnik, Gore do Marnega
(avtobus do Zidanega Mosta - plačilo).
Na poti nas bodo pozdravili naravovarstveniki in gozdarji, saj je 21. marec mednarodni dan gozdov.
Dnevnike za prehojeno pot boste lahko kupili na začetku pohoda. Hrana iz nahrbtnika. Hodimo na lastno odgovornost.
Pridite in se pustite presenetiti!
Zaželene prijave: Darinka Avguštin 041 481 697, Sonja Kostevc 041 442 423 ali Jože Prah, 041 657 560, joze.prah@amis.net
17.03.2020 | Rok Petančič, 17.03.2020 | Društvene zadeve | Poročila
Spoštovani planinke in planinci!
Objavljamo 52. številko društvenega glasila Mladi planinec, v katerem smo ponovno zbrali prispevke in poročila o pestrem društvenem dogajanju v preteklem letu, v njem dobite tudi vse osnovne informacije o ponudbi društva.
Mladega planinca lahko prelistate na tej povezavi: Mladi planinec
Želimo vam prijetno branje in upoštevajte navodila in priporočila za ustavitev širjenja koronavirusa, da bomo lahko v novo planinsko sezono vstopili skupaj in zdravi!
Vse aktivnosti in pohodi društva so do nadaljnjega odpovedani.
Rok Petančič
predsednik PD Lisca Sevnica
09.03.2020 | Romana Ivačič, 10.03.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Danes se nas devet od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) dobi že ob sedmih. S kombijem se najprej zapeljemo do Trebnjega, kjer v prijetnem lokalu v družbi lesenih sodov in miz iz trt uživamo ob kavi. Potem pa naprej proti Ljubljani in niti ni pretirane gneče na cesti, proti Vrhniki pa je promet še redkejši. Seveda samo v naši smeri, proti Ljubljani so kolone.
V Vrhniki zapustimo avtocesto in se mimo Bistre ter skozi Borovnico (okrog 2000 prebivalcev) peljemo proti Soteski Pekel. Čudimo se enemu samemu stebru slovitega borovniškega železniškega viadukta, ki je nekaj prvih desetletij svojega obstoja s 561 metri dolžine in 38 metri višine v dveh etažah veljal za najmogočnejši zidani most v Srednji Evropi. Gradili so ga od leta 1850 do 1856, ko je po njem zapeljal prvi vlak. Že pred drugo svetovno vojno ga je močno načela voda, leta 1941 je umikajoča se jugoslovanska vojska del mostu razstrelila, italijanski okupatorji so postavili železen premostitveni most. Po zadnjem močnem letalskem zavezniškem bombardiranju leta 1944 deloma zrušenega viadukta niso več obnovili. Železniška proga je bila leta 1947 preusmerjena na rob borovniške doline, ki jo proga danes obvozi. Pod njo tudi pelje cesta do Pekla. Preostali del viadukta so postopoma do leta 1950 zrušili, od mogočnega viadukta se je ohranil le en steber, ki stoji sredi naselja.
Lokal ob parkirišču sameva, na informativnih tablah pa si lahko preberemo podatke o tej naravni znamenitosti. Soteska Pekel je delo potoka Otavščica (Borovniščica), ki je med previsnimi stenami oblikoval tolmune in tolmunčke, brzice in kar pet večjih slapov. Najprej so težko prehodne poti ob njem utrli gozdarji in oglarji, konec 19. stoletja pa se je začelo širše zanimanje za te lepote. Leta 1905 so odprli del varovane poti skoti sotesko, leta 1928 pa celotno pot.
Na jasi stoji obnovljeni Brancelj-Koširjev mlin, kmalu pa nas pozdravi tudi sam hudič. Na vsej poti nas spremlja bučanje vode, nekajkrat prečkamo vodo po lesenih brveh, pogled pa eden lepši od drugega. Z desne se zliva slap, kmalu pa smo tudi pri pet metrov visokem prvem slapu. Dvigamo se po strmini in na levi je treba preko mostičkov pod 16 metrov visok drugi slap. Naprej pa se je treba še bolj potruditi: po lesenih stopnicah lezemo navzgor in si pomagamo z oprijemanjem jeklenice. Splačalo se je: na razgledni ploščadi z mizo in klopjo smo, tik pod 18 metrov visokim tretjim slapom, ki nam hladi razgrete glave. Fotografiramo, gledamo stopnice in kline naprej proti četrtemu in petemu slapu, vendar se odločimo za povratek: dovolj je bilo lepot za danes. Navsezadnje je to le zahtevna zavarovana pot.
Pri spustu je treba še posebno paziti na korak, k sreči pa pot ni preveč spolzka. Pri parkirišču si najdemo prostor za počitek in malico.
Imamo še dovolj časa, da gremo raziskovat Ljubljansko barje. Jezero pri Podpeči je bistvu v bližini naselja Jezero.
O njem si v Wikipediji lahko preberemo:
Podpeško ali Krimsko jezero, po domače preprosto Jezero (krajevna imena so tudi Podkrimsko jezero, Jezero pod Planinco ali Jezero pod sv. Ano) je kraško jezero pri vasi Jezero v bližini Podpeči (po kateri ima tudi ime) v Občini Brezovica. Nahaja se na južnem obronku Ljubljanskega barja, vanj pa se stekajo vode površinskih kraških izvirov. Posebnost jezera je podzemni odtok lijakaste oblike, skozi katerega vodi ozko globoko brezno, doslej raziskano do globine 51 metrov. Tako je Podpeško jezero eno najglobljih v Sloveniji. Voda preko tega lijaka odteka v 300 m oddaljeni Hruški potok, ki je desni pritok Ljubljanice. Ravno dno z izjemo lijaka je sicer na povprečni globini 10 m. Jezero ima površino okrog 1,2 ha, njegova obala tvori skoraj popoln krog s premerom okrog 130 m, okoliški močvirnati travnik, ki mu domačini pravijo Zajezero, pa se brez pregiba spusti v vodo. Jezero z okoliško močvirno ravnico je razglašeno za naravni spomenik Slovenije. Ekosistem jezera tvorijo številne rastlinske in živalske vrste, vodni prebivalci so raki, različne rečne školjke in ribe (ščuka, ostriž, klen, som, idr.).
Na prijetni terasi s pogledom na jezero uživamo ob napitkih in obujanju spominov, kako smo se povzpeli k cerkvi svete Ane, ki stoji na hribu nad nami.
Naš današnji namen pa je tudi poiskati cvetove močvirskega tulipana ali logarice, vendar po travnikih zaman iščemo: prezgodnji smo, čeprav so se v Krakovskem gozdu ti cvetovi že odprli. Odpre pa se nam lep pogled na Kamniško-Savinjske Alpe in nam popestri en lep pohodniški dan.
02.03.2020 | Romana Ivačič, 05.03.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Stalnih devet od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica ob osmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) - kot vsak ponedeljek.
Z dvema avtomobiloma se odpeljemo v Kapele v občini Brežice z nekaj nad 200 prebivalci, osrednje naselje v Krajevni skupnosti Kapele, ki pa jih ima okoli 1200 v 320 hišah. Pozdravi nas sam predsednik Sveta Krajevne skupnosti Kapele Ivan Urek, ki je kar nekaj časa služboval na Policijski postaji Sevnica, zdaj pa uživa pokoj v svojem domačem kraju. Lep sončen dan je, pridruži se nam še simpatična pohodnica Mimica Kramar, ki nas bo danes vodila.
Ampak najprej osvežitev s kavico v stavbi, kjer vadi tudi Pihalni orkester Kapele, ki deluje že od leta 1850. Kraj se lahko pohvali z moškim pevskim zborom in aktivnostmi gasilcev, lovcev, čebelarjev, konjarjev, Aktivom kmečkih žena, Društvom za razvoj podeželja, Turističnim in športnim društvom, Društvom upokojencev, Društvom izgnancev ... Pa še za najbolj urejen kraj v občini so bili razglašeni. Izvemo tudi, od kod ime Kapele - imajo tri kapele, ki so kar prave cerkve: župnijsko cerkev svete Marije Vnebovzete, cerkev svete Trojice in cerkev svetega Križa.
Najprej se napotimo mimo spomenika Andreju Žmavcu (pedagog, enolog, zadružnik, 1874 - 1950) v stavbo nekdanje šole, katere začetki segajo v leto 1824, v novi zgradbi šole in vrtca pa razveseljivo raste število mladih. V stari zgradbi so uredili lepo multimedijsko informativno sobo z bogatim slikovnim prikazom značilnosti dveh biserov narave v Posavju: močvirnih travnikov Jovsi in nižinskega hrastovega gozda Dobrava. Ogledamo si 20-minutni film, ki prikazuje pestrost rastlinskega in živalskega sveta tega področja. Med 132 rastlinskimi vrstami je nekaj redkih, med živalmi, 50 je samo različnih vrst ptic, pa vzbujata posebno pozornost ptič kosec in žaba plavček, ki dobi modro kožo, ko se ženi.
Pod župnijsko cerkvijo imamo pogled na Jovse s stoječo vodo v nekdanjih meandrih reke Sotle, katerih bogastvo skušajo ohraniti s pozno in pravilno košnjo. Včasih je tu nastalo pravo jezero, ki so ga imenovali po nemško Jauchsee (gnojnično jezero). En kilometer dolga označena Koščeva pot vodi iz Kapel do Jovsov, ki obsegajo približno štiri in pol kvadratnih kilometrov površine. Kosci so ogrožene ptice, njihovo oglašanje pa spominja na brušenje kose, od tod njihovo ime. Strmo navzdol v gozd nas vodi pot, okrog nas pa razkošna pomlad: pomladanski žafrani, prave poljane pomladanskih velikih zvončkov ali kronic, vmes posamezni petelinčki, tudi pasji zob že najdemo in nekaj podlesnih vetrnic. Gozd je lepo počiščen in vzdrževan, voda pa po njem oblikuje slikovite potočke in vodna korita.
V Jovsih pa gospodarijo tudi bobri. Pri opazovalnem stolpu je še veliko vode, z njega pa je mogoče skozi line opazovati življenje naokrog. V tišini in najbolje zgodaj zjutraj. Mi klepetamo, malicamo in ogledujemo streho stolpa, ki je zdaj lesena. Prvotno slamnato so starši ptic raznosili v svoja gnezda. Skrb za udobje zaroda pač. Na poti je tudi več skrbno pripravljenih informativnih tabel.
Med zoranimi njivami in ogrado za rogate lepotce se napotimo v naselje Jereslavec, kjer nas vodička popelje na svoj dom Kmetijo Kramar-Rožman z ribnikom amurjev in krapov ter z nasadom orehov. Nasad je ekološki, zasadili so ga leta 1997 in okrog 450 dreves različnih sort na 2,63 hektarih lahko da tudi več kot tono in pol pridelka. Uredili so sodobno sušilnico, orehe pa razprodajo že v decembru, zaenkrat je pri njih mogoče kupiti samo še hladno stiskano orehovo olje. Orehi in olje so zelo zdravi zaradi visoke vrednosti enkrat nenasičenih olj, visoke stopnje polinenasičenih olj, bogastva fitohranil, vitaminov in antioksidantov. V prijetni, z lovskimi trofejami opremljeni sobi pridno namakamo kruh v orehovo olje, zraven hrustamo orehove polovičke, ne branimo pa se niti malo predelanih v potici in orehovcu. Za protiutež pa suha salama - za prste obliznit.
Gostoljubna Mimica nas popelje še naprej po naselju do posestva Modri vrat, kjer gojijo noje. Odrasle živali nam lepo pozirajo, elegantno zvijajo svoje vratove, mlajši so še v zavetju "vrtca" v šotoru, poseben šotor pa je namenjen valjenju.
Čas je, da se vrnemo v Kapele: vzpnemo se med vinogradi in oziramo v dolino. Ko smo na grebenu, občudujemo razgled od Bizeljskega do Velikega Kozjega in na vse, kar je vmes. Pri Ivanu pa je pred hišo prava razgledna trata s pogledom na Sljeme (Medvednico). Če imaš dober daljnogled, lahko kar od tu spremljaš tekme na smučišču. Kaj pa to tako lepo diši? Slastna gobova juha, odličen zavitek ob spremljavi več vrst vina in kave. Prava gostija! Že drugič danes. Klepetamo, se šalimo, skoraj pozabimo na odhod ... Prisrčna hvala Ivanu in Mimici za ta čudovit dan: očarala nas je narava, še bolj pa prijaznost gostiteljev.
Vračamo se spet skozi Dobravo, kar 1500 hektarov velik gozd, kjer si ne moremo kaj, da se na robu ne bi ustavili in stopili v razlite barve pomladanskih žafranov.
DAN, KI NAM BO OSTAL ŠE DOLGO V SPOMINU!
24.02.2020 | Romana Ivačič, 24.02.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Danes nas je devet od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica ob osmih zbranih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Oblačno je, tu in tam pade kakšna kaplja. S tremi avtomobili se odpeljemo na Bojnik (Otavnik) v naše "zavetišče" pri Kraljevih.
Pozdravijo nas trobentice, lepo urejen vinograd in drevje, ki že brsti. Zadiši po stari slivovki in kavici, zraven pa se priležejo slastni krofi.
Med vinogradi se spuščamo, potem pa po gozdnih poteh in malo tudi po cesti vse do Klenovika, kjer nas navdušijo odsevi v mlaki.
V Zagradu, ki je bil prvič omenjen že leta 1074 kot središče 28 okoliških vasi, so leta 2019 odprli Zeliščarski center JV Slovenije, ki ima v okviru Zagraškega loga tudi urejene visoke grede za vzgojo zelišč. Pod vasjo leži naravna vrednota - dolina Goriškega potoka, ki spodjeda bregove in oblikuje meandre in tolmune. Preko njega so speljali lične lesene mostičke in na bregovih postavili klopi in prostore za oddih v naravi. Izvir vode je bil včasih glavni vir pitne vode za vas, korito pa perišče in napajališče za živino. V hribu nad dolino je še več izvirov, tudi vode, ki ima kisel okus kot slatina. Mlaka je pester življenjski prostor številnim rastlinskim in živalskim vrstam. V kamninah se skrivajo številni fosilni ostanki nekdanjega življenja. Tu je prava zakladnica avtohtonih rastlin; bela murva, črn trn, glog, češmin, trdoleska in druge grmovnice. Prava redkost je že domala izumrla drevesna vrsta - brst. V parku je rastišče raznovrstnih praproti, srčne moči, tavžentrože, okolje je zelo ugodno za razvoj polžev. Vsa značilna drevesa imajo ob sebi umetelno izdelane kamnite tablice z slovenskim in latinskim poimenovanjem. Kamnosek je izklesal lične tablice z oznakami, na nekaterih le težko preberemo besedilo, ker so ga prerasli lišaji.
Nekdanja vaška gmajna je postala s postavitvijo treh poslopij etnološki park in muzej na prostem. Še posebno lepa je Rangusova hiša iz konca 19. stoletja, ki so jo sem prestavili iz deset kilometrov oddaljenega naselja Stranje pri Škocjanu, in je kulturni spomenik. Lesena, s slamo krita stavba, skriva v sebi tudi nekaj starinske opreme: skozi okence je mogoče videti peč z zapečkom in nekaj pohištva. Dva vrtova, kašča, svinjak in čebelnjak dopolnjujeta podobo.
Po krajšem oddihu se zagrizemo v strmino med vinograde in zidanice. Proti jugu se nam odpirajo lepi razgledi, le Gorjanci se poskušajo skriti v megle.
Večina vinogradov je vsaj obrezanih, če že ne povezanih, nekateri lastniki pa so svoje parcele opustili in trte tudi posekali. V eni izmed zidanic se malo okrepčamo, potem pa po gozdu nadaljujemo pot nazaj na Bojnik.
Na grebenu kukamo proti Telčam vsi veseli, da je vreme zdržalo.
Slavica nam je pripravila pravo "mizico, pogrni se" z bogatimi narezki, obloženimi kruhki, fižolom z redkvico... Nazdravimo s cvičkom in laškim rizlingom, ki sta oba dobila zlato diplomo na ocenjevanju vin Društva vinogradnikov Sevnica - Boštanj februarja 2020: odlična sta! Ko zadiši po kavi, je na vrsti še pecivo - pogostitev in pol!
HVALA LEPA ZA GOSTOLJUBJE!
24.02.2020 | Rok Petančič, 27.01.2020 | Splošno | Obvestila
Občina Sevnica objavlja
Javno zbiranje ponudb za oddajo poslovnega objekta v najem (Tončkov dom na Lisci)
Rok za prijavo: 24. 2. 2020 do 10. ure
Dokumentacija in prijavni obrazci so objavljeni na naslednji povezavi:
Javno zbiranje ponudb za oddajo poslovnega objekta v najem (Tončkov dom na Lisci)
Vsi zainteresirani vabljeni k prijavi.
22.02.2020 | Rok Petančič, 27.01.2020 | Izleti in planinske ture | Vabila
Na pobudo PD Lisca Sevnica, Meddruštveni odbor planinskih društev Zasavja,
vabi na skupni pohod po ZASAVSKI PLANINSKI POTI, ki bo v soboto, 22. februarja 2020.
Zborno mesto ob 8.00 na avtobusni postaji v Sevnici
(obvezne prijave, cena 10 evrov),
ali ob 8.30 uri na Lisci.
Kdor bi želel iti na Lisco peš iz Sevnice, bo zbor ob 6.00 pri Rondoju v Šmarju.
Pozdravili in vodili nas bodo vodniki iz domačega planinskega društva, Planinskega društva Lisca – Sevnica in Radeč.
Pot je dolga okoli 4 ure in nas bo vodila od Lisce do Zidanega Mosta,
mimo Lovrenca, Velikega Kozjega in Gašperjeve koče (avtobus iz Zidanega Mosta v Sevnico).
Na poti nas bodo pozdravili naravovarstveniki in lovci.
Dnevnike za prehojeno pot boste lahko kupili na začetku pohoda.
Hrana iz nahrbtnika. Hodimo na lastno odgovornost.
Pridite in se pustite presenetiti!
Želene prijave: Darinka Avguštin 041 481 697, Sonja Kostevc 041 442 423 ali Jože Prah, 041 657 560, joze.prah@amis.net
18.02.2020 | Vinko Šeško, 13.02.2020 | Splošno | Vabila
Vabilo na planinske urice 18. februarja 2020 ob 18. uri v Planinskem zavetišču.
17.02.2020 | Romana Ivačič, 20.02.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Spet nas je osem ob osmih od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Po nekaj dogovorih se odločimo za reso in z dvema avtomobiloma odbrzimo do Radeč, kjer se malo okrepčamo, potem pa skozi Zidani Most in Laško do Čistilne naprave Celje, ki je sicer blizu naselja Tremerje, njen uradni naslov pa je Pečovnik 8.
Ob ograji parkiramo in si mašimo nosove, ker zelo smrdi po "crkotini". Kar hitro se napotimo po markirani poti navkreber in res kmalu smradu ni več, pod nami pa se razprostirajo bazeni za čiščenje. Pot se kar strmo dviga, nad nami so že prvi grmi rese, potem pa zavijemo na levo po bolj zložni poti. Ob poti nas razveseljujejo lesene skulpture, ki jih je oblikovala narava, pa deblo, poraslo z gobami, ki so se že posušile. Povsod je veliko suhega listja, na tleh pa tudi veje in vejice dreves, ki jih je veter sklestil.
Začudi nas pravi nasad vitkih duglazij, ki so manj občutljive kot smreke, poznamo jih pa bolj iz Severne Amerike. Po novih dognanjih naj bi bile v preteklosti običajne tudi v Evropi, pomebno pa je, da hitro rastejo in imajo kvaliteten les. Ena izmed teh ob poti naj bi bila eno najvišjih dreves v Sloveniji. Ko pomanemo iglice mladega drevesa, zavohamo značilni vonj smole po limoni.
Na greben pod Vipoto pridemo po široki cesti, na križišču opazimo nove kažipote, tudi sicer so poti vzorno markirane in označene. Najprej se odločimo za smer na desno proti Celjski koči, do koder vodi tudi cesta, mi pa se raje vzpenjamo po stezah. Pri kapelici na križišču v okolici naselja Rifengozd se začnejo poljane rese. Na zahodnem pobočju jo je letos manj - verjetno zaradi suše, zato pa cveti na grebenu in vzhodnem delu. Prave grede roza cvetov se družijo z zelenjem borovničevja in zapolnjujejo prostor med od vremena skrivenčenimi drevesi in skalami nenavadnih oblik. Meni je posebno pri srcu tudi bor brez vrha in kar ne morem se ločiti od teh lepot.
Vrnemo se na greben, kjer z zanimanjem ogledujemo hišo iz brun Pečovnik 6, veseli pa smo tudi lepo urejene okolice. Večina se nas vzpne na Vipoto (532m) in skozi drevje kukamo proti Celju, predvsem vidimo ostanke gradu. Na poti nas spremljajo žareče trobentice, modre oči navadnega zimzelena, zeleni teloh, cvetoči grmi drena in bodike (ilexa ali božjega drevca). Pot je strma in na povratku je treba posebej paziti, da ne zdrsnemo.
Z grebena se nam odpira razgled na Grmado in na zanimive hribe proti zahodu. V uti na grebenu malicamo, potem pa se odpravimo spet v dolino. Poslavljamo se od zanimivo oblikovanih dreves in rese na posameznih mestih brežine, najbolj živahnih barv pa je tista pri Čistilni napravi Celje.
V Radečah se spet ustavimo za osvežila in gašenje žeje, pogled pa se nam ustavi na zanimivi vrbi.
Zapisala
Romana Ivačič
10.02.2020 | Romana Ivačič, 11.02.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Danes nas je od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica na parkirišču pri krožišču v Šmarju ob osmih zbranih devet takih, ki se ne zmenijo za opozorila, naj zaradi vetra raje ostanemo v zaprtih prostorih. Z dvema avtomobiloma se zapeljemo ob Sevnični do Stare žage pred Planino pri Sevnici (uradno Doropolje), potem pa še kar rinemo v hrib ob Belem potoku. Cesta je gozdna in pozna se ji, da po njej vozijo težki tovornjaki z lesom.
Ustavimo se na Netopirju (Federmaus - popačenka iz nemškega izraza Fledermaus), kjer pri stavbi nekdanjega GG Brežice občudujemo veliko deblo. Parkiramo pa sredi jase, da se ne bi kakšno drevo podrlo na vozili. Močno piha, više nad nami v krošnjah kar hrumi, mi pa brez strahu med drevje.
Napotimo se v smeri nekdanje partizanske bolnice (ne tiste bolj znane v Travnem lazu), najdemo še eno puščico in se po močno zmrcvarjeni poti in delno ob njej spuščamo. Bolnice pa nikjer. Odnehamo in se čez drn in strn spet povzpnemo na gozdno cesto. Blizu nje je veliko posekanega drevja, začnejo pa se odpirati tudi razgledi na pečine v okolici Šentvida, kasneje tudi na cerkev svetega Križa in Šentvid ter romarski kraj Zágorje pri Pilštajnu.
Pot se dviguje, ob njej vidimo tudi učinek vetra na kakšno drevo, na križišču pa se po premisleku odločimo za vzpon na desno. V pobočju se pot konča, ampak po nekaj desetih metrih smo na novi poti: teh na Bohorju ne manjka, na tej je celo nekaj leda, ker je sonce ne vidi prav pogosto. Malo navzdol, pa po ravnem, res me zanima, kam bomo prišli. Na naše začudenje na cesto tik nad Kočo na Bohorju. Jaz sem predvidevala, da bo prej še kakšen Debeli vrh.
Ker vemo, da je koča zaprta, se po cesti odpravimo proti Netopirju. Pri križu je treba povedati še vic, hec pa ne bi bil, če bi se na nas zvrnilo drevo, ki se je sklonilo preko poti proti Javorniku. Pri stavbi na Netopirju najdemo zatočišče pred vetrom pod streho, celo mizi in klopi imamo za malico.
V bistvu pa smo šli na Bohor zaradi jarice. Vinko vztraja: po gozdnih cestah se zapeljemo do mesta, ki je znano kot Stara hiša, parkiramo in se odpravimo v smeri Javornika. Poti so zorane od traktorjev, vidimo tudi opozorila glede nevarnosti zaradi sečnje na področju Javornika, vendar delavcev zaradi vetra danes ni. Pot na Javornik se odcepi strmo na levo, desno pod potjo pa odkrijemo pravo bogastvo jaric, kronic in malih zvončkov. Splačalo se je malo potruditi za te lepote!
Vračamo se skozi Zalog, Mrzlo Planino, Zabukovje, potem pa ob Sevnični spet v Sevnico, kjer šele lahko sedemo k osvežilnim napitkom. V klepetu ugotavljamo, da smo imeli veliko srečo: vse glave so ostale cele kljub nevarnemu vetru.
06.02.2020 | Vinko Šeško, 06.02.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Četrtkovci v letu 2019
Tudi v letu 2019 smo zapolnili večina četrtkov s potepanji po slovenskih gorah. V skupini nas je 5 in se prevažamo z lastnimi avtomobili. V letu 2019 smo bili na izletih 42 krat. Prevozili smo 3100 km in hodili 149 ur. Imeli smo 3 do 5 urne pohode po vsej Sloveniji. Močno si želimo, da bi se uresničila napoved zakona, ki bi upokojencem nudil brezplačne vožnje, saj bi tako precej sprostili vožnjo starejših po cestah, pa tudi ekološki učinek ne bi bil zanemarljiv.
Vinko Šeško
06.02.2020 | Vinko Šeško, 06.02.2020 | Splošno | Novice
Elka Grilc
V torek 26. novembra smo imeli na planinskih uricah zanimiv klepet z Elko Grilc. Elka je že 70 let članica našega društva. Pred 70 leti je bila na Triglavu. Po upokojitvi je ustanovila pohodno skupino, ki je vsak teden napravila izlet v hribe. To je bil začetek, danes pri našem in drugih društvih, priljubljenih dejavnostih starejših planincev. Skupino je vodila preko 20 let, njena ponedeljkova skupina pa je še danes aktivna.
Elka se je udeleževala tudi planinski taborov in tako obiskala veliko gora po Evropi. Dolga leta je bila tajnik MDO Zasavja.
Vinko Šeško
06.02.2020 | Vinko Šeško, 06.02.2020 | Splošno | Novice
Elka Grilc
V torek 26. novembra smo imeli na planinskih uricah zanimiv klepet z Elko Grilc. Elka je že 70 let članica našega društva. Pred 70 leti je bila na Triglavu. Po upokojitvi je ustanovila pohodno skupino, ki je vsak teden napravila izlet v hribe. To je bil začetek, danes pri našem in drugih društvih, priljubljenih dejavnostih starejših planincev. Skupino je vodila preko 20 let, njena ponedeljkova skupina pa je še danes aktivna.
Elka se je udeleževala tudi planinski taborov in tako obiskala veliko gora po Evropi. Dolga leta je bila tajnik MDO Zasavja.
Vinko Šeško
06.02.2020 | Ljubo Motore, 06.02.2020 | Splošno | Obvestila
V februarju bo Občina Sevnica nadaljevala dela pri obnovi Tončkovega doma na Lisci. Več o tem pa v članku iz današnjega Posavskega obzornika. V tem času bo (predvidoma do konca aprila letos) Tončkov dom zaprt. Ob vikendih (od petka do nedelje) pa bo gostinske storitve opravljal Jože Grajželj s svojo Kuhinjo na kolesih.
06.02.2020 | Vinko Šeško, 06.02.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Vandrovsko poročilo 2019
Češka »Toskana«
Prvi vandrovski izlet smo pripravili v zanimivo pokrajino v okolici Kyjova na Južnem Moravskem. Valovita pokrajina je zelo podobna Toskani. Mnogo zanimivih poti je za pohodnike in kolesarje. Na internetu je možno najti natančne opise zanimivih točk za fotografiranje in uživanje. Z najetim kombijem nas je osem planincev in fotografskih navdušencev za tri dni ( od 6. do 8. maja ) odpotovalo v ta zanimiv del Češke. Prenočišče smo si vnaprej rezervirali v vinorodnem kraju Vlkoš. Lastniki so v tem vinorodnem kraju vinske kleti preuredili v poceni apartmaje za turiste. Na tem vandranju smo si nabrali mnogo prijetnih vtisov in lepih fotografij. Posebej moram poudariti prijaznost domačinov do turistov.
Vinko Šeško
06.02.2020 | Vinko Šeško, 06.02.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Vandrovsko poročilo 2019
Od Lonskega polja do Durmitorja
Od 5. do 12. junija smo najeli kombi in odšli na zanimiv potep vse do Črne gore.
Najprej smo si na Lonskem polju ogledali zanimivo vas Čigoč z največ štorkljami v Evropi. Tam je tudi veliko pohodnih poti kjer smo lahko občuduovali naravo tega poplavnega območja in prilagoditev ljudi na bivanje. Tudi bližnji spominski park Jasenovac smo si ogledali.
V Zavidovičih smo si ogledali znamenite kamnite krogle, nad Visokim pa smo se povzpeli na Piramido sunca.
V pogorju Visočice smo obiskali prijetno planinsko kočo Vrela in napravili pohod na Crveni Kuk.
Odpeljali smo se še naprej do Nevesinja, kjer na gorski planoti Morine poletja preživlja naš planinski prijatelj Hilarij. Dva dni nas vodil po zanimivih poteh tega balkanskega »Tibeta«.
Pot smo nadaljevali v Žabljak v planinski dom Nevidženo k našemu planinskemu prijatelju Goranu, ki nam je pripravil program za Durmitor. Glavna tura je bila od Sušičkega do Škrčka jezera.
Na poti domov smo si na kratko ogledali še zanimivo mesto Trebinje.
Vinko Šeško
06.02.2020 | Vinko Šeško, 06.02.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Vandrovsko poročilo 2019
Baltske dežele
Vandranje nam je organizirala agencija Oskar. Potovali smo od 10. do 18. avgusta. Na poti je bilo 45 udeležencev.
Prvi dan smo se z avtobusom odpeljali do letališča na Dunaju, od tam pa z letalom do Talina v Estoniji. Popoldan smo si ogledali staro mestno jedro Talina, ki je pod zaščito Unesca.
Drugi dan smo si nekaj z avtobusom in nekaj peš ogledali narodni park Lahemaa, popoldan pa se odpeljali v drugo največje mesto Estonije Tartu in si proti večeru ogledali še zelo zanimiv botanični vrt.
Tretji dan smo si ogledali Tartu, nato pa se odpeljali v Latvijo. Najprej smo si ogledali grad Turaida potem pa smo se na območju najvišjih hribov ( 300 m ) v turistični Siguldi peljali še z žičnico. Dan smo zaključili v prestolnici Rigi.
Četrti dan smo si zjutraj ogledali Rigo, ki je tudi pod zaščito Unesca. Popoldan smo bili na Jurmali, turistični obali z več kot 150 letno turistično tradicijo.
Peti dan smo zapustili Latvijo in se odpeljali v Litvo. Najprej smo si ogledali grič križev, ki predstavlja predanost krščanstvu in je tudi spomenik litovski narodni identiteti. Sprehodili smo se tudi po peščeni obali turistične Palange.
Šesti dan smo se odpeljali do znamenite Kurske kose, dolgega ozkega pasu kopnega z peščeno in deloma z gozdom poraslo obalo. Tu so tudi nahajališča jantarja. Vožnjo smo nadaljevali do znamenitega gradu Trakai in do glavnega mesta Vilna.
Sedmi dan smo si najprej ogledali Vilno, ki je tudi pod zaščito Unasca, nato pa smo se odpeljali v Varšavo.
Osmi dan smo si ogledali Varšavo, ki je tudi pod zaščito Unesca. Po ogledu smo se odpeljali v Krakov.
Deveti dan smo si ogledali še zadnje mesto na naši poti, ki je seveda tudi pod zaščito Unesca. Domov smo se odpeljali z avtobusom.
Vinko Šeško
06.02.2020 | Vinko Šeško, 06.02.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Vandrovsko poročilo 1019
Slatna
V Slatni smo bili od 24. do 29. avgusta. Vseh udeležencev je bilo 16, na posameznih turah pa od 9 do 14.
Prvi dan smo se zbirali in napravili manjše sprehode.
Drugi dan smo se peljali z lastnimi avtomobili do Belopeških jezer in odšli do koče Zacchi in še naprej do razgledišča. Šli smo tudi okoli spodnjega jezera.
Tretji dan Smo se odpeljali na planino Peciol in osvojili Špik Hude police.
Četrti dan smo se peljali do Val Bartolo in odšli na Gorjansko planino na avstrijsko-italijanski meji.
Peti dan smo se odpeljali do Lepene in odšli do Krnskega jezera ter na planino Polje.
Peti dan smo se odpeljali na Vršič in odšli na Slemenovo špico.
Šesti dan smo pospravili kočo v Slatni in odšli domov.
Vinko Šeško
06.02.2020 | Vinko Šeško, 06.02.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Vandrovsko poročilo 2019
Na Zelenortskih otokih
Agencija Oskar nam je od 24. oktobra do 4. novembra organizirala obisk Zelenortskih otokov ( Kapverdov ). S slovenskim vodičem nas je bilo 25 udeležencev.
Vandranje je bilo zelo dinamično in tudi kar zahtevno. V enajstih dneh potovanja smo osem krat vstopali v letala, dvakrat smo bili na trajektu, dnevno v terenskih vozilih. Vsak dan smo tudi pešačili.
Prvi dan smo iz Milana leteli v Lizbono in na otok Sao Vincente Popoldan smo se že odpeljali do Sao Pedra in napravili pohod do rta Farol de Dona Armelia.
Drugi dan smo si ogledali mesto Mindelo, ki je kulturno središče otokov, ima pa tudi zanimivo tržnico in plažo.
Tretji dan smo si deloma s kombiji, deloma peš ogledali notranjost otoka Sao Vincente. Poleg nešteto naravnih znamenitosti so nas presenetile »bele« plaže, ki so nastale s pomočjo saharskega peska s preko 500 km oddaljene Sahare.
Četrti dan smo se z trajektom odpeljali do sosednjega otoka SaoAntao. To je najbolj pristen in raznovrsten otok. Tam smo si s kombiji in peš ogledali notranjost osrednjega dela otoka.
Peti dan smo na smo bili zopet na poti s kombiji in deloma peš proti severu otoka , kjer smo občudovali bujno zeleno pokrajino in nešteto vrst »južnega« sadja, ki tu uspeva zaradi ugodne klime.
Šesti dan smo se odpeljali čisto na sever do strme obale. Tu nas je čakala 12 km dolga pot po strmih klifih nad bučanjem oceana. Prišli smo do zanimivega mesta Punta do Sol.
Sedmi dan smo obiskali zeleno dolino Paul, pravi tropski raj. Tu so poleg velikega števila eksotičnega sadja tudi nasadi kavo. Tudi naravno rastišče zmajevega drevesa je tu. Še isti dan smo se odpeljali do trajekta ta otok Sao Vincente, z letalom pa še do glavnega mesta Zelenortskih otokov Praia.
Osmi dan smo šli ponovno na letalo in se odpeljali do mesta Sao Filipe na vulkanskem otoku Fogo. Odpeljali smo se do velikega naseljenega kraterja pod vrhom 2829 m visokega Pici do Fogo. Pešačili smo do kraterja zadnjega izbruha v letu 2015. Kljub temu, da običajno ob izbruhih lava zalije nekaj vasi, ljudje takoj začnejo z obnovo in živijo tam naprej.
Deveti dan smo se že zgodaj podali na pot in osvojili vrh Pico do Fogo. Pot na vrh je kar naporna, posebni užitki so pa pri povratku, ko smo se spuščali 800 višinskih metrov po vulkanskem prahu.
Deseti dan smo si ogledali mesto Sao Filipe, ki se zaradi zanimive zgodovine iz časov prevozov sužnjev v Ameriko pod zaščito Unesca. Zapeljali smo se še do mesta Salina ob divji atlantski obali in se ustavili tudi ob drevesu Baobab, ki raste tudi na otoku. Zopet smo se odpeljali z lokalnim letalom še na otok Sal.
Enajsti dan smo se vračali domov z letalom do Lizbone in po kar dolgem čakanju, z možnostjo ogleda mesta odleteli do Benetk in z avtobusom domov.
Vinko Šeško
03.02.2020 | Romana Ivačič, 04.02.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Danes nas je spet osem ob osmih od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica), na Bregu pa poberemo še deveto in se z dvema avtomobiloma odpeljemo skozi Zidani Most in Celje do Vranskega. V lepo urejenem gostišču posedimo ob toplih napitkih in klepetu, potem pa pot pod noge. Velikost župnijske cerkve svetega Mihaela in nekatere lepo ohranjene mogočne hiše so dokaz pomena tega kraja pod klancem Trojane v preteklosti. Včasih je bilo tu jezero in veliko vran, od tod tudi ime. Danes je sedež občine in ima okrog 800 prebivalcev.
Mimo Doma upokojencev sledimo markacijam in oznakom za Čreto, ki obljubljajo vzpon od 340 na 875 metrov in uro ter 45 minut hoje. Mi smo na poti uživali malo dlje. Vzpenjamo se po travniku mimo križa in po kamniti poti do ceste, potem pa po njej do zaselka Briše. Pri Kmetiji Brišnik z velikim hlevom za krave mlekarice zavijemo na desno, hodimo mimo kapelice, potem pa po travniku do globoke grape, do katere vodijo stopnice in preko nje mostiček.
Sledi uživanje po prijetni gozdni poti, ki je lepo vzdrževana in se polagoma vzpenja. Ob njej nas razveseljuje neverjetno veliko teloha, kažejo pa se tudi modri cvetovi jetrnika, više tudi pljučnika, na travnikih najdemo marjetice in trobentice. Dva vikendaša, ki sta sicer iz Ljubljane, pridno urejata pot v bližini hišice v zaselku Prilope, ki spada uradno pod Selo pri Vranskem. Le nekaj hiš na travnikih s skalami, do njih gotovo ni lahko priti z avtom. Nad njimi se makadamska cesta kmalu spremeni v kolovoz, ki vodi strmo navzgor, zavije na desno in smo pri zapuščeni kmetiji, kjer na hiši ni več hišne številke, kapelica pa se skriva med drevesi bodike (božjega drevca). Še malo navkreber po gozdni cesti, potem pa po stezi desno v gozd. Naenkrat se teren zravna, desno je odcep za plezališče, mi pa nadaljujemo po široki ravni poti. Ko pridemo iz gozda, se znajdemo na poledenelih tleh, na nekaterih senčnih krajih opazimo krpe snega, ob cesti pa velik kup debel res debelih smrek.
Nad nami se sonči Planinski dom I. Štajerskega odreda na Čreti, ki je odprt samo za konec tedna, nam pa terasa nudi prijeten prostor za malico in počitek. Občudujemo posrečeno oblikovane lesene obešalnike in prebiramo, kam vse bi lahko od tu še šli. Nekateri se odpravimo k cerkvi Matere božje z gotsko osnovo iz 16. stoletja, ki pa so jo kasneje barokizirali. Od nje se odpre razgled na Golte, Raduho, malo dlje s travnika pa tudi na Kamniško - Savinjske Alpe. Poleg planinskega doma sta tu še dve kmetiji, više na grebenu stoji še ena.
Čas je za povratek v dolino, kjer se je že tudi razkadila megla. Kar prehitro mine prijetna pot do Vranskega, kjer se spet osvežimo, v glavnem se nam prileže pivo. Pred odhodom se oglasimo še v Etnološki zbirki pri Pikl Ludviku, ki je zbral neverjetno veliko obrtniškega in kmečkega orodja. Kraj se imenuje Brode, ker so od tu brodarili po nekdanjem jezeru.
Vračamo se preko Trojan, Izlak in po Zasavju - veseli, da smo obudili spomin na kraje, po katerih smo nekoč že hodili.
01.02.2020 | Rok Petančič, 12.01.2020 | Predavanja, usposabljanja | Vabila
MDO ZASAVJE RAZPISUJE TEČAJ VARNE HOJE V ZIMSKIH RAZMERAH.
Zbor udeležencev bo v soboto, 1. 2. 2020, ob 12.00 v planinskem domu na ZELENICI.
Zaradi omejenih možnosti nastanitve, se tečaja lahko udeleži največ (20) oseb. Prenočišče in prehrana v domu zagotovljena. Prevoz v lastni režiji.
Prijave do 20.1.2020 oz. do zasedbe mest, s plačano članarino in kotizacijo v višini 20,00 evrov, na TRR SI 56-6100-0002-1045-467, Sklic zelenica 2020, pri PD Lisca Sevnica, Taborniška 14, 8290 Sevnica (pri vplačilu morata biti obvezno navedena ime in priimek vplačnika),
na naslov: branko.polc@gmail.com, 031 873 698.
V kotizacijo je všteto: stroški predavateljev in inštruktorjev, morebitno gradivo.
Stroške bivanja in prehrane v koči plača vsak udeleženec sam. Cena polnega penziona (prenočišče, večerja, zajtrk, kosilo) je 30,00 evrov. Hrane iz nahrbtnika ni.
OPREMA: oblačila in obutev za zimske razmere obvezno; čelada, dereze, cepin, po možnosti tudi lavinski trojček (lopata, žolna, sonda).
PROGRAM TEČAJA:
Sobota: 1. 2. 2020, ob 12.00 uri zbor in prijava udeležencev, teoretični del (predavanje o plazovih opremi in prvi pomoči), večerja.
Nedelja: 2. 2. 2020
Praktični del, uporaba in hoja z derezami in cepinom, zaustavljanje zdrsa s cepinom, uporaba lavinske žolne, izkopavanje, sondiranje, od 13.00 ure do 15.00 ure -kosilo, analiza in zaključek tečaja.
Hoja na lastno odgovornost!
Dodatne informacije Branko Polc, vodja Odbora vodnikov, 031 873 698, branko.polc@gmail.com .
Predsednik MDO:
Jože Prah
27.01.2020 | Romana Ivačič, 28.01.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Osem nas je od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica, ki se ob pol osmih najprej z dvema avtomobila zapeljemo v Radeče, potem pa s sposojenim kombijem naprej. Kombi je tokrat malo manjši kot običajno, osem sedežev ima, zelene barve je, čeprav na registrski tablici piše NZ (ni zelen). Mimogrede pohvalimo označitev parkirnih mest za matere in otroke, imamo pa pripombo, da bi bil še kakšen očka lahko zraven, pa tudi mamic v krilih je zelo malo.
Skozi Zidani Most in Celje se peljemo, ustavimo se šele v Vinski Gori, kjer v prijetni gostilni postrežejo z dišečo kavico. V Velenju se megla pretrga in začnemo uživati na soncu. Naprej nas vodi cesta skozi Šoštanj, dvignemo se skozi Zavodnje vse do prelaza Sleme na nadmorski višini 1080 metrov. Velike kmetije na pobočjih se sončijo, v senčnih predelih pa vidimo celo nekaj snega. Spustimo se v Črno na Koroškem z nekaj več kot 3000 prebivalci, ki se stiska v ozki dolini. Včasih je bila znana po rudniku svinčeve in cinkove rude ter železarstvu, v novejšem času pa od tu izhajajo znani smučarji, alpinisti, nogometaši in glasbeniki. Marsikdo kraj pozna po Centru za usposabljanje, delo in varstvo s programi dela z osebami z motnjo v duševnem razvoju.
Mi danes iščemo Zimsko pravljico na Matevžavih travnikih z gradovi Kralja Matjaža. Najdemo jo pri stadionu in naletimo na veliko pospravljanje gostinske opreme, marsikje pa sneg in led pod nogami še vedno dišita po kuhančku preteklih treh dni, ko so se tu dogajale mnoge dejavnosti. To je že 28. prireditev po vrsti, včasih so snežne figure oblikovali v Podpeci, letos pa že drugič v Črni. Organizatorji so pripravili velik kup umetnega snega, 35 ekip z 280 udeleženci je oblikovalo: največ je gradov, zmagala je tridimenzionalna predstavitev Črne, veliko pohval je zaslužil kip Kralja Matjaža z Alenčico, pozornost pa ves čas zbuja ledeni prestol. Tu je še predstavitev Kitajskega zida, od živali so predstavili želvo, pujske in medveda, ki leze v brlog ... Nekaj posebnega je vlak iz snega. Vredni ogleda so tudi posnetki foto natečaja Zimska idila. Zimska pravljica bo na ogled, dokler se ne stali.
Kam pa zdaj? Pot k Najevski lipi se nam zdi preveč senčna, zato prevlada Pikovo. Zapeljemo se do Mitneka (Podpeca), parkiramo kombi in se napotimo po cesti proti Pikovem. Ko se dvigamo, se začnejo odpirati pogledi na Peco, kasneje še na Olševo in Ojstrico. Nekaj posameznih hiš in kapelica, skozi gozd, ovinek na desno in malo v hrib, potem pa se že pokaže cerkev svete Helene, ki ima osnovo v 15. stoletju, fasado dekorativno gotsko poslikano, pokrita je s skodlami, njena sončna ura pa kaže prav. Blizu stoji mogočna lipa, pod katero so zgradili lesen oder, verjetno za plesišče. Pikovo ima ime po bližnjem kmetu Piku. Planinsko društvo Mežica je leta 1951 preuredilo v planinsko zavetišče nekdanje gospodarsko poslopje kmeta Pika zraven cerkvice, ki ga je skupaj z zemljiščem dobilo v last od takratnega upravljavca Rudnika svinca Mežica, ki je imel v bližini rudni odkop. Izven sezone je odprto samo po predhodnem dogovoru, nam pa nudijo gostoljubje tople lesene klopi na južni strani, kjer na soncu malicamo in se "martinčkamo". Ogledamo si še dve kapelici, posnamemo skupinsko fotografijo, potem pa se odpravimo v dolino. Ker smo do sem hodili le dvajset minut, se odločimo za povratek v Črno, do koder nam obetajo uro in deset minut hoda.
Zelo lepa strma steza po gozdu, le na nekaj mestih malo ledu, malo pred koncem pa naletimo na pravo zimsko pravljico. Končno smo na cesti in kmalu tudi v naselju Mušenik, kjer pred enonadstopno graščino iz 18. stoletja, ki je bila nekoč last grofov Thurn-Valssasina, počakamo na naš kombi. To je točka Slovenska poti kulture železa, ker so bile tu od 1620 do 1886 fužine in žebljarna v lasti grofa Thurna. Z zanimanjem pa opazujemo tudi veliko postrv s pikami v majhnem bazenu.
Zapeljemo se v središče Črne z Rudniškim muzejem, etnološko zbirko. cerkvijo svetega Ožbolta s sedanjo podobo iz leta 1885, majhnim parkom s posnetki zanimivosti v okolici kraja in vitrino z nagačenim medvedom. Napitke si privoščimo v lokalu, kjer imajo na steni velikansko skodelico kave, servirajo pa normalne velikosti. Še skupinska slika in potem proti domu.
Na poti nas v Rimskih Toplicah objame megla in nas spremlja vse do Sevnice. Veseli smo, da smo ji ušli na sončno Koroško.
25.01.2020 | Romana Ivačič, 26.01.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Mrzlo jutro, komaj pol šestih je, pri sosedih preko ceste že ogrevajo dva avtobusa, enega pa so že poslali na pot. Vsi imajo isti cilj: pohod Planinskega društva Lisca Sevnica po Evropski pešpoti E12. Nekaj se nas vkrca kar tu, drugi na Avtobusni postaji Sevnica, nekaj pa jih poberemo še po poti do Trebnjega, potem pa brzimo mimo Ljubljane do Loma, kjer se osvežimo s kavico. Skozi Koper, preko Mejnega prehoda Dragonja, kjer nas nič ne pregledujejo, in naprej po Istri nas občasno spremlja rahel dež, temperature pa se počasi dvigujejo do deset stopinj, preko dneva celo do dvanajst.
Evropska pešpot E12 poteka iz Španije, preko Francije in Italije, v Sloveniji smo po njej začeli hoditi leta 2016, na Hrvaškem pa se zaenkrat konča v Poreču, načrtujejo še podaljšanje do Rovinja in Pule. Celotna pot naj bi potekala od Gibraltarja do Aten. Med Trstom in Porečem v glavnem poteka po trasi nekdanje ozkotirne železnice Porečanke (Parenzane, Istrijanke), ki je delovala med leti 1902 in 1935 v dolžini 123 kilometrov. Leta 2002 so jo obnovili kot Pot zdravja in prijateljstva za pohodnike in kolesarje. Leta 2016 smo po njej hodili od Mejnega prehoda Škofije do Izole, leta 2017 od Buj do Lucije, leta 2018 do Brtonigle, lani pa do Kaštelirja. Letos dokončamo pot do Poreča, za drugo leto pa nam ostane trasa od Škofij do Trsta.
V Kaštelirju z okoli 300 prebivalci se znajde kar pet avtobusov s pohodniki in pohodnicami: poleg Planinskega društva Lisca Sevnica še skupina iz Radelj ob Dravi, Grosuplja, PTT Ljubljana in drugih pohodniških in planinskih društev - preko 200 nas je. Pozdravijo nas Jože Prah, predsednik Komisije za evropske pešpoti v Sloveniji in hrvaški planinci, ki nas na tem pohodu skrbno vodijo.
Dolga kolona se nekaj minut po deseti uri izvije iz naselja, blagoslovi nas še nekaj kapelj dežja, potem pa oblačno vreme zdrži vse do konca, dvakrat se celo sramežljivo pokaže bledo sonce. Nekajkrat na poti počakamo, da se kolona strne, sicer pa uživamo v značilni pokrajini z rjavimi hrastiči, ki jih poživljajo bršljan, temno zeleni bori in drugo istrsko rastje. Pot je peščena, ponekod pa se pozna, da je ponoči deževalo in podplatov se oprijemlje mastno blato rdeče zemlje. Večina parcel ob poti je obdelanih: njive zorane, vinogradi in oljčniki negovani, vmes pa je tudi nekaj "divjine". Zgradb ob trasi je malo: ena spominja na nekdanjo progo, nekdanja Železniška postaja Višnjan pa se je skrila pod krošnje velikih borov. Samo naselje Višnjan z okoli 700 prebivalci je malo više. Malo naprej je veliko drevo mandljevca že razprlo svoje popke.
Ob pol enih se ustavimo v Novi vasi z okrog 500 prebivalci, kjer za pol ure ob pokopališču počivamo in malicamo. Stranišča iščemo za vsemi grmi v okolici, robida nas pri tem res nesramno ovira. Tu nas čakajo tudi avtobusi za tiste, ki bi si radi skrajšali pot do Poreča, ostali pa nadaljujemo pot. Ta se občasno vije tudi ob cesti, zaradi klepeta s prijatelji in novimi znanci se mi niti ne zdi tako dolga.
Kljub temu pa se razveselimo prvih stavb v Poreču, vendar do glavnega trga je še daleč. To znano turistično mesto in pristanišče z bogato zgodovino in več kot deset tisoč prebivalci se še kar širi, kar takoj smo zagledali gradbišče z žerjavi. Turistične kapacitete pa počivajo in se pripravljajo na novo turistično sezono. Kako žalostna so lahko obmorska mesta pozimi!
Ko pridemo k morju, si v slani vodi za silo očistimo čevlje, padejo pa že tudi prve kaplje dežja, s katerimi nam je bilo na več kot 17 kilometrov in pet ur dolgi poti prizanešeno. Po krajši slovesnosti in zahvali domačim vodnikom se razkropimo po lokalih, malo okrepčamo, potem pa po kar dolgi poti odkorakamo še do avtobusov.
Na poti domov opravimo še dva "tehnična" postanka, Tone skrbi, da nismo žejni, prileže se klepet in tudi kakšna "kitica" dremeža.
VSEM ORGANIZATORJEM PRISRČNA HVALA ZA TA BOGAT DAN!
Video Vinka Šeška:
Video Romane Ivačič:
25.01.2020 | Rok Petančič, 02.01.2020 | Izleti in planinske ture | Vabila
Komisija za evropske pešpoti v Sloveniji, v sodelovanju s Planinskim društvom Lisca Sevnica, Planinskim društvom Radlje ob Dravi, Planinskim društvom Pošte in Telekoma Ljubljana, agencijo Turizem Toni in planinci iz Hrvaške,
VABI v soboto, 25. januarja 2020, na pohod po Evropski pešpoti E 12.
Pohod bomo pričeli okoli 10. ure v Kašteliru in hodili po trasi železniške proge »Parenzane« in E12, Kaštelir – Poreč 17 km / slabih 5 ur hoda. Obvezen osebni dokument. (Hodimo na lastno odgovornost).
OPREMA: za sredogorje vremenu primerna.
HRANA in PIJAČA: iz nahrbtnika.
Odhod avtobusa:
Sevnica, avtobusna postaja, ob 6.00,
Trebnje avtobusna postaja, 6.30, in
Ljubljana ob 7.00 uri, Dolgi most (avtobus iz Sevnice).
Povratek: v večernih urah
Cena izleta: prevoz 19 evrov, iz mejni prehod Dragonja 10 evrov.
Hodili bomo pod vodstvom hrvaških planincev ob pomoči domačih vodnikov.
Odhod iz Kaštelirja ob 10.30 uri. Na sredini poti nas bodo čakali avtobusi in če bo komu pot predolga, se bo lahko do Poreča popeljal z avtobusom. Posamezniki (svoje prevoze) se lahko priključijo na mejnem prehodu Dragonja in vstopijo na avtobuse. Jutranja kavica na Lomu.
V Poreču, ob 16. uri, ob morju kratka svečanost ob prehojeni poti iz Škofij do Poreča po E 12, Mediteranski poti.
Informacije in zbiranje prijav:
Jože Prah 041 657 560, joze.prah@amis.net, Darinka Avguštin tel.: 041 481 697, pdlisca@siol.net in Ludvik Podrzavnik, 041 430 883, ludvik.podrzavnik@gmail.com.
21.01.2020 | Rok Petančič, 24.12.2019 | Tradicionalne prireditve | Vabila
Vabljeni na tradicionalni Planinski večer
v Kulturno dvorano Sevnica (Kvedrova cesta 25, 8290 Sevnica)
v torek, 21. 01. 2020, ob 18. uri.
Gost planinskega večera bo Vladimir Habjan, slovenski planinski pisec, urednik, novinar in fotograf.
Foto: Manca Ogrin
Zapela nam bo tudi Planinska pevska skupina Encijan.
Program bo povezoval Ciril Dolinšek.
Na koncu bomo skupaj nazdravili novem letu.
Vstop je prost!
20.01.2020 | Romana Ivačič, 21.01.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Danes se nas na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica) zbere deset, dva pa se nam priključita še na Blanci, kjer se najprej okrepimo s kavo. Potem pa s tremi avtomobili na Bizeljsko, kjer parkiramo pred sedežem Krajevne skupnosti.
Hitro se ogrejemo s hojo v hrib in že smo v naselju Drenovec pri Bukovju, od koder se nam odpirajo razgledi po okoliških hribih ter vse do cerkve svetega Antona puščavnika, pa po dolinah, tudi preko na Hrvaško. Večina vinogradov je lepo vzdrževanih, tudi zidanic in hiš, v negativnem smislu izstopa okrogla stavba nekdanjega zabavišča za grajske - Lusthaus, ki propada. Vinograde v njeni bližini pa preraščajo srobot, šipek in drugo rastje. Na žalost to ni edini primer zapuščenih parcel na sončnih legah, ki so res primerne za vinsko trto.
Zavijemo na desno in se ustavimo pred Vinarstvom Babič: Hiši vrhunskih vin z zbirko majolk na naslovu Bukovje 5. Najprej uživamo v lepem razgledu, potem pa nas pozdravi Lea Babič, ki je bila Kmetica leta 2015, kasneje pa se ji pridruži še mož. Povabita nas v klet, kjer je na policah skrbno zloženih več kot 1500 majolk in vrčev iz 65 držav in vseh kontinentov, največ pa je slovenskih. To zbiranje traja od leta 2000 in vsaka majolka ali skupina majolk ima svojo zgodbo. Najstarejše so iz začetka 19. stoletja. Večina je iz porcelana - keramika, nekaj je steklenih, ena pa celo iz zvitega papirja. Zanimive so majolke v obliki kamele, kjer se lahko mešata dve pijači; skupinice po tri posode skupaj, kjer pa se tekočina pretaka iz ene v drugo in lahko piješ iz katerekoli in majolka s luknjicami, kjer moraš zamašiti prave tri luknjice in potem lahko srkaš pijačo. Prav posrečeni pa so tudi napisi na nekaterih majolkah. V zbirki je tudi veliko "kamniških majolk" z grbi slovenskih občin, med katerimi pa je manjkala prav sevniška. Slavica in Tone sta jo imela in jo prinesla, da bo zbirka še popolnejša. Uživamo ob stari slivovki, izvrstem vinu, pečenem cvetu, pecivu in kavi, klepetu in dobri volji. Mimogrede se naučimo še nekaj značilnih izrazov tega področja.
Med vinogradi se sprehodimo do cerkve svetega Antona puščavnika, ki ima osnovo v 17. stoletju, njena velikost pa kaže, da je že včasih bila pomembna božja pot. Domačin nas povabi na pokušino v svojo klet, ki jo krasijo lepo okrašeni detajli, potem pa se sprehodimo še po Bukovju. Kmalu se nam odpre pogled na Klanjec (Hrvaška), uzremo Vel'ko pečino, ki jo poznamo od pohoda konec novembra, potem pa še mogočni Grad Bizeljsko. Po prijetni gozdni poti se povzpemo do najvišje točke Bizeljsko, to je Graščinski vrh z nadmorsko višino 455 metrov. Pod njim se nam spet odprejo lepi razgledi na Bizeljsko.
Pot nas vodi navzdol mimo Lovskega doma Lovske družine Bizeljsko, potem pa po svežem asfaltu pod stavbo Lusthaus. Na križišču se zahvalimo gostiteljici in se spustimo preko Drenovca pri Bukovju proti Bizeljskemu, vendar po drugem grebenu, kot smo prišli.
Z avtomobili smo kmalu v Sevnici. Nekateri trdijo, da je bil to depresiven in dolgočasen dan. ZA PONEDELJKOVO SKUPINO NE! Hvala Veroniki in Miranu za vodenje in Babičevim za gostoljubje!
Kako je bilo pri gradovih v okolici Bizeljskega novembra 2019?
13.01.2020 | Romana Ivačič, 14.01.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Nas osem od Ponedeljkove skupine Planinskega društva Lisca Sevnica tokrat ob pol osmih na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Megleno jutro, ki se malo odpre proti Trebnjemu, pa proti Ljubljani spet zapre. Mi pa s kombijem iskat sonce in lepe razglede.
V Medvodah si ob kavici malo oddahnemo, potem pa naprej skozi Škofjo Loko, Železnike, Zali Log po Selški dolini. Megle ni več, travniki so okrašeni s slano, mi pa se začnemo vzpenjati po v zadnjem času urejeni cesti v Sorico, skozi njo in na Soriško planino.
V bližini Litostrojske koče in novejšega Penziona in gostišča Lajnar v prijetni leseni preobleki parkiramo in se zazremo v belino smučišča pred nami. Res so sneg umetno naredili, ampak nekaj skupin mladih spretno in veselo vijuga po njem, manjši pa se ob krajši vlečnici šele učijo veščin smučanja. Previdno se napotimo preko delno zaledenelega parkirišča in začnem hoditi ob smučišču: malo po suhi travi s koščki snega in leda, malo po snegu, ki je potancan kot, da bi po njem hodili medvedi. Sledi pohodnikov je narava še dodatno oblikovala in zdaj je korak na takem terenu kar bolj varen. Naravnost navzgor grizemo kolena, razgledi nazaj so nam včasih izgovor, da spet zajamemo sapo, 300 metrov višine moramo premagati do vrha Lajnarja s 1549 metri. Tu pa smo kot na balkonu s prekrasnim razgledom: meglice med hribi proti jugovzhodu, Blegoš, Stari vrh, pod nami vas Sorica, naprej Podbrdo in Baška grapa, potem pa Črna prst, mogočni Triglav, Karavanke, Storžič, pred njim pa bliže Ratitovec. Da bi te razglede še popestrili, so postavili steber z luknjami, skozi katere je mogoče opazovati posamezne lepote. Od vojaških položajev prve svetovne vojne so tu ohranjeni bunker in podzemni prostori tik pod vrhom. Na prijetni leseni klopci in ob njej malicamo, se grejemo na prijetnem soncu in si malo oddahnemo.
Vračamo se po isti poti in zelo pazimo, da ne bi zdrsnili po pobočju. S kombijem se spustimo v Sorico, kjer nas pri domačinih, Slavičinih in Tonetovih prijateljih, čaka prava pogostitev: jabolčni zavitek, rogljički z mesom, rogljički s sirom, narezek iz domače salame, domača zaseka in jetrna pašteta, sir, doma pečen kruh, dve vrsti žgane pijače, dve vrsti vina, domači malinovec, kava ... Da ne bi kdo rekel kakšno o škrtih Gorenjcih.
Ustavimo se še pri spomeniku Ivanu Groharju, slikarju, ki se je tu rodil, in uživamo v razgledu na Sorico in Lajnar.
Vračamo se po poti prihoda, urejamo vtise in z veseljem ugotavljamo, da je dan že malo daljši. Naš današnji pa je bil prekrasen.
07.01.2020 | Vinko Šeško, 03.01.2020 | Predavanja, usposabljanja | Vabila
Vabilo na potopisno predavanje
07.01.2020 | Janez Levstik, 01.01.2020 | Društvene zadeve | Vabila
V okviru planinskih uric 2020
Vabimo člane društva, domače in znance na spominski večer na lani preminulega člana, prijatelja, markacista in člana nadzornega odbora
Valentina - Zdravka Božiča
v torek 7.januarja 2020 ob 18.uri v zgornje prostore zavetišča pod sv. Rokom
Prijatelji torkove skupine PD Lisca
05.01.2020 | Romana Ivačič, 05.01.2020 | Izleti in planinske ture | Poročila
Malo pred osmo zjutraj sonce zlati hribe okrog Sevnice, ko se pohodniki Planinskega društva Lisca Sevnica zbiramo na parkirišču pri krožišču v Šmarju (Sevnica). Nam devetim od Ponedeljkove skupine, ki danes hodi izjemoma že v nedeljo, se jih pridruži še pet in z avtomobili se odpeljemo ob Sevnični proti Planini pri Sevnici. Ustavimo se v zaselku Stara Žaga (uradno Doropolje) malo pred Planino, kjer je včasih res bila žaga. Pozdravijo nas zanimive jaslice, potem pa se odpravimo po cesti proti Bohorju. Tokrat nas vodi Lojze Rupar.
Najprej asfalt, potem suha peščena gozdna cesta, ki je prijetna za hojo, le na led, ki se je tu in tam pritihotapil nanjo, je treba paziti. Spremlja nas šumenje Belega potoka, ki ponekod res bel od pene, o snegu in ledu pa ni ne duha ne sluha. Nekateri jo ubirajo po bližnjicah, večina pa vztraja na cesti. Počasi se dvigamo.
Po uri zmerno hitre hoje smo pri gozdarski hiše Netopir ali po domače Federmaus. Nekam nemško zveni, ampak kam se je izgubila črka "l"? Verjetno v teh obširnih bohorskih gozdovih. Netopir je po nemško namreč "Fledermaus". Skupina poslopij, na največjem je tablica z napisom GG Brežice, pred njim pod streho pa veliko deblo kot vzorčni primer, kako mogočna drevesa lahko zrastejo na Bohorju.
Spet se napotimo navkreber, še slaba polovica poti je pred nami. Prehitevajo nas nekateri mlajši in hitrejši, pa nič ne de: počasi se daleč pride. Pri Škofovem križu se priključimo na pot, ki pripelje s Pokojnega Vrha, oziroma Zabukovja. Za križem leži grob partizanskega izvidnika Jana iz Kozjanskega odreda.
Zdaj pa lepo po ravnem in celo malo navzdol do Koče na Bohorju. Veter nas je dobro prepihal, zato nam sončni žarki zunaj niso dovolj, utaborimo se v jedilnici, ki je prijetno urejena s posnetki cvetja, okrašeno jelko in jaslicami. Prileže se topel čaj, lakoto pa si potešimo s krompirjevim golažem, joto ali obaro. Tudi sredstev za zalivanje hrane je dovolj pri roki. Prihajajo še planinci in planinke iz Vidma in Brežic, čestitk in želja za novo leto ni konca ne kraja..
Še spominsko fotografiranje, potem pa povratek. Na križišču pri križu je treba obvezno povedati kakšen vic, za posebnost pa tokrat poskrbi Vlasta s slastnimi obloženimi kruhki in tekočo spremljavo.
Od Netopirja naprej za nekaj časa zapustimo cesto in se spustimo po markirani, že skoraj opuščeni bližnjici. Pod mostom nas led spomni na to, da je zima, občasno pa nam to pove tudi veter.
Ob vračanju z avtomobili v Sevnico je čas za ovrednotenje tega pohoda in lepega začetka hoje v novem letu.
05.01.2020 | Rok Petančič, 04.01.2020 | Izleti in planinske ture | Vabila
V nedeljo, 5. januarja 2020, vabljeni na pohod na Bohor.
Zbor ob 8. uri pri Rondoju v Šmarju.
Izlet vodi Rupar Alojz.
02.01.2020 | Janez Levstik, 04.01.2020 | Tradicionalne prireditve | Novice
V četrtek drugega januarja se je več kot 30 članov PD Lisca že trinajstič zbralo, da obeležimo vstop v novo leto s tradicionalnim pohodom po krožni planinski poti Podgorje – Lisca – Ješivec – Ivce- Podgorje. Že drugo zaporedno leto smo bili na pohodu brez snega. Naužili pa smo se svežega zraka ob celodnevnem sončnem vremenu, temperaturami okrog 5 ⁰C in čudovitem razgledu na bele Kamniške in Julijske alpe ter Snežnik. Po odmoru pri Tončkovem domu, ki je v zaključni fazi s sanacijo strehe smo se podali čez Ješivec proti Darinkinem zavetišču na Ivce. Okrog 12 km vzpetin in dolin je med nami uspešno premagoval tudi starosta planinskega društva skoraj 83 letni Vinko Šeško. Na Ivcah smo bili toplo sprejeti in pogoščeni. Pozdravila nas je tajnica PD Darinka Avguštin in mož Janko, ki sta za vse pripravila tudi obilno toplo malico. S sončnim zahodom smo se polni lepih vtisov vrnili na izhodišče.
02.01.2020 | Rok Petančič, 26.12.2019 | Tradicionalne prireditve | Vabila
VABILO
na novoletni pohod Podgorje-Lisca-Ivce
v četrtek, 2. januarja 2020, ob 8. uri.
Ob 8. uri se zberemo na rondoju v Šmarju. Z avtomobili se odpeljemo do vasice Podgorje. Od tu pa naredimo krožno pot na Lisco in potem naprej na Ivce. Pridružite se, da skupaj začnemo veselo v Novo leto. Hodimo na lastno odgovornost.
OPREMA: za sredogorje vremenu primerna
HRANA in PIJAČA: iz nahrbtnika, na Ivcah malica.
Informacije: Darinka - tel.: 041 481 697
VABLJENI!
28.12.2019 | Vinko Šeško, 29.12.2019 | Tradicionalne prireditve | Poročila
Pevska skupina encijan je pripravila odličen koncert božičnih pesmi.
28.12.2019 | Rok Petančič, 23.12.2019 | Tradicionalne prireditve | Vabila
Pevska skupina Encijan PD Lisca Sevnica vabi na tradicionalni Koncert božičnih pesmi v soboto, 28. decembra 2019, ob 18.45 (po sveti maši) v župnijsko cerkev Sv. Nikolaja v Sevnici.
Vstop je prost.
Vesel božič in srečno v letu 2020!
23.12.2019 | Romana Ivačič, 27.12.2019 | Izleti in planinske ture | Poročila
Tokrat se Ponedeljkova skupina Planinskega društva Lisca Sevnica zbira ob osmih v Zavetišču pod svetim Rokom, da krenemo še na zadnji pohod v tem letu. Po krajšem pogovoru se nas osem odloči za Zajčjo goro in stopamo preko Sevnične, potem pa kar v breg med hišami, ki so zrasle na pobočju. Teren je razmočen, zato hodimo raje po cesti in se oziramo v dolino, kjer se Boštanj šele izvija iz megle.
Na križišču Zajčje gore malo postojimo, si ogledamo navodila Komunale Sevnica glede odpadkov, občudujemo markacijo v lepem okolju, potem pa se začnemo spuščati: najprej po cesti, pa skozi gozd, še malo po cesti, dokler ne pridemo do odcepa gozdne poti proti Orešju. Ta je sicer blatna, ampak nekako uspemo hoditi po še kar trdni podlagi. Čudimo se mogočnim poslopjem, ki so stisnjena nad cesto, nekaj jih na žalost propada.
Naprej pa je treba po asfaltni cesti: mimo nekdanje pekarne, ki je zdaj zapuščena, pa mostička preko Sevnične, ki ni prav varen - k sreči nam ga ni treba uporabiti. Na začetku Sevnice nas k sebi povabita Darinka in Janko, da nazdravimo novim pohodom, potem pa smo kmalu spet v Zavetišču pod svetim Rokom. Tu nas Vinko počaka z aperitivom, čeprav smo enega že dobili na poti, prileže pa se nam tudi topel čaj. Miza se kar šibi od peciva, sadja in pijače, pridruži pa se nam še pet nekdanjih in sedanjih "ponedeljkovcev", ki danes niso hodili z nami.
V zgornjem prostoru skupaj obudimo spomine na letošnje pohode ob mojih posnetkih, ki sem jih oplemenitila še z Vinkovimi in Ljubotovimi. KJERKOLI SMO, NAM JE LEPO! Vinko Šeško doda še svoje bisere tega leta, da imajo oči res kaj delati.
Spet se preselimo v spodnji prostor, kjer najprej uživamo ob kavi in klepetu, potem pa se lotimo še obilne malice. Sledi običajni smešni srečolov, kjer vsak pokaže svojo domiselnost glede vsebine in aranžiranja. Ob komentarjih se nasmejimo do solz.
Še dogovor za srečanje ob kavi in prijetno druženje je končano.
Nekaj primerov za "vabo".